# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Панас Мирний "Хіба ревуть воли, як ясла повні?"
Хочеться мені слави запобігти в письменстві? Ні,
не хочу тієї слави, їй'богу, не хочу. Вся моя слава -
Україна, якби я їй добра хоч на мачину зробив, то б
мені й була слава, я більшої не хочу.
Панас Мирний

Життєвий шлях письменника

Панас Якович Рудченко (псевдонім - Панас Мирний) народився 13 травня 1849 р. в місті Миргороді, що на Полтавщині, у родині дрібного чиновника.

Батьки письменника жили в злагоді та взаємній пошані. У сім'ї дотримувалися патріархальних звичаїв, вели натуральне господарство. Батько, Яків Григорович, спочатку служив на посаді канцеляриста, а потім став бухгалтером повітового казначейства, дуже любив свою роботу, добре її знав. З дітьми (а їх у родині було п'ятеро: четверо синів і одна дочка) тримався на відстані. Цікаво, що найбільшою погрозою для них було "розкажу батькові". А все ж у зрілому віці всі сини поважали батька за його любов до роботи й однакове ставлення до всіх.

Мати, Тетяна Яківна, була близькою до дітей, вела домашнє господарство, захоплювалася кулінарією й народною медициною (за допомогою до неї люди зверталися навіть із навколишніх міст і сіл). З дітьми вона спілкувалася тільки українською мовою; з імітацією голосу дійових осіб уміла розповідати бувальщини й історичні оповідки.

Чарівний світ казок і легенд, народних пісень полонив Панаса змалку, у світ народної творчості хлопчика ввела добра й мудра нянька Оришка, яка стала прообразом Чіпчиної баби в романі "Хіба ревуть воли, як ясла повні?". До речі, цей твір Панас Рудченко написав за участю старшого брата Івана, до якого найбільше тягнувся в дитинстві. Вони не були схожими один на одного: Іван - світло'русий, із сірими очима, а Панас - темно'русий, з карими очима. Обидва росли високими, тільки Іван кремезним, а Панас - худорлявим. Відрізнялися й характерами: старший брат настирливий, рішучий, голосний, а молодший - тихий і мрійливий.

З Миргорода родина переїхала до Гадяча, де батько одержав посаду скарбничого. У місцевому повітовому училищі брати й здобули середню освіту. Панасові дуже подобалася наука, за успіхи в навчанні він щороку одержував похвальні листи, мріяв про гімназію й університет. Однак далі вчитися брати Рудченки не змогли через скромні сімейні статки. І все ж завдяки винятковій працьовитості й старанності досягли згодом високих посад і чинів.

З чотирнадцяти років Панас Рудченко служив у канцеляріях Гадяча, Прилук, Миргорода, а в 1871 р. домігся призначення в губернський центр Полтаву, де й прожив до кінця своїх днів. Поступово Панас піднімається кар'єрними щаблями, стає провідним співробітником Полтавської губернської казенної палати. А брат Іван дослужився до посади члена колегії Міністерства фінансів. Про свій авторитет на службі Панас так писав братові: "На мене зазіхають і як на секретаря, але якщо не наважуються поки що зробити, то, по-перше, тому, що я людина справи, а не послуг, які, власне, і входять у коло обов'язків секретаря, а по'друге, вирвавши мене з рахункового відділу, тим самим бояться послабити значення його. Він до сих пір уважається першим і взагалі має найбільш схвальну думку. Чому? Усі знають, і начальство знає, як тільки трапиться якенебудь ускладнення - спрямовують за порадою до мене. Що я скажу - тому й бути".

Панас Мирний був дуже старанним у праці, дбайливо до неї ставився. Він знайшов у службі таке місце, яке забезпечувало матеріальний добробут, але дало змогу бути чесним, не робити людям зла.

Проте чиновницька кар'єра зовсім не захоплювала Рудченка. "Задумався я над життям свого братачиновника, - писав він ще замолоду в щоденнику. - Непривітне те сидіння з дня в день над столом, те брязкання на "щотах", те поставлення всяких "сведєній" і відомостей само тобі уїдається в серце, а коли ж нема хіті того робить, коли робиш ради шматка хліба, - о, яке невеселе і тяжке таке життя! Часом і начальник знічев'я налає тебе - то треба мовчать, коли хоч м'який шматок хліба їсти... Серце моє наливалося огнему грудях ходили прибої гніву... О, чим я тобі відомщу, ти, кляте життя - невільне, підданське!"

Вихід із тяжкої духовної кризи підказав І. Нечуй-Левиць- кий, який саме з'явився на літературній арені зі своїми першими творами. І ось молодий бухгалтер Полтавського скарбництва також вирішив писати, щоб сказати правду про свій прекрасний і нещасний народ, щоб виставити напоказ усьому світу "охранительні начала" самодержавства, людей жорстоких і неситих.

У серпні 1872 р. у львівському (тоді закордонному) журналі "Правда" дебютує віршем "Україна" новий автор - Панас Мирний. Нагадаймо, що на підросійській Україні царськими указами тоді було заборонено друкувати твори українською мовою. У листопаді й грудні в "Правді" з'являється перший прозовий твір цього автора - оповідання "Лихий попутав". Через два роки читач ознайомився з нарисом "Подоріжжя од Полтави до Гадячого" та повістю "П'яниця". Ці твори од' разу привернули увагу критики, яка побачила в них "свіжий і сильний талант". Підбадьорений успіхом, молодий письменник розпочав роботу над повістю "Чіпка", що невдовзі переросла в перший соціально'психологічний роман'епопею з народного життя "Хіба ревуть воли, як ясла повні?".

Чернетку нової повісті Панас Мирний надіслав на рецензію братові, який, окрім служби, також серйозно займався фольклористикою й літературною критикою, був відомий під псевдонімом Іван Білик. Той схвалив загальний задум твору ("Ти, довготелеса гітаро, серйозно талановито бренчиш - і мотиви, найбільш суттєві, схоплюєш точно", - писав він у листі), але висловив деякі суттєві зауваження ідейного характеру й запропонував разом перетворити повість на панорамний роман. Спільний задум увінчався блискучим успіхом.

Панас Якович працював чиновником 57 років, дослужившись до чину цивільного генерала - дійсного статського радника. Становище зразкового урядовця було несумісним із захопленням українською літературою, яку царський уряд саме в той час прагнув знищити. Україномовна літературна творчість розглядалася як щось, з погляду імперських властей, ганебне. Ось чому брати Рудченки творять під псев' донімами й ретельно приховують свої справжні імена. Біографи Панаса Мирного знають лише один епізод, коли письменник відступив від своїх правил.

Роман "Хіба ревуть воли, як ясла повні?", написаний у двадцятишестирічному віці, увів Панаса Мирного в коло класиків української літератури. Згодом митець почав писати не менш грандіозний твір - роман "Повія", але з кожним роком усе важче й важче було знаходити час для улюбленої творчої праці: казенні обов'язки забирали всі сили й час. Тож для письменства залишалася третя зміна - ніч, адже в другу зміну (вечір після роботи) він, як старанний чиновник, сидів над узятими з роботи паперами.

З такою завантаженістю на службі й заняттями літературою можна було на все життя залишитися самотнім. Проте в сорокарічному віці Панас Рудченко зустрівся з Олександрою Михайлівною Шейдеман, яка походила з роду німецьких дворян. Вона мала вищу музичну освіту (закінчила Харківську консерваторію), володіла кількома іноземними мовами, була начитана. У 1889 р. закохані побралися, але подружнє життя виявилося нелегким. Олександра часто хворіла. У родині народилося троє синів. Для літературної творчості залишалося дуже мало часу. Починаючи з 1890′х років Панас Мирний пише все менше і рідко друкує свої твори.

Останні роки письменника затьмарені багатьма трагічними подіями: із життя на початку ХХ ст. пішов брат Іван, а згодом і мати, на війні загинув старший син Віктор, відійшли у вічність найближчі друзі й літературні побратими - М. Старицький, Б. Грінченко, І. Карпенко-Карий, М. Коцюбинський, Леся Українка.

Помер Панас Мирний 28 січня 1920 р. через хворобу (інсульт). В особовій справі Панаса Рудченка вперше за 57 років бездоганної роботи з'явився запис, у якому йшлося про виключення його з числа службовців у зв'язку зі смертю. Труну під червоною китайкою за стародавнім звичаєм везли на санях двома парами волів. Тисячі полтавців прощалися з корифеєм української прози, який залишив нащадкам чисте зерно правди про свій народ і свою епоху.

Панас Мирний створив два великі романи - "Хіба ревуть воли, як ясла повні?" і "Повія", три повісті - "П'яниця", "Лихі люди", "Лихо давнє й сьогочасне", увійшовши в літературу як основоположник українського соціально'психологічного роману й повісті. А ще в доробку письменника - вірші, п'ять п'єс (найвідоміша - "Лимерівна"), оповідання ("Морозенко", "Лихий попутав"), переклади В. Шекспіра, публіцистика. Більшість творів написано в 1870-1880′х роках.

Панас Мирний виявив потужний талант письменника'реаліста, майстра психологічного аналізу, він тонко простежив умови й чинники формування людини як особистості. Його героями стають різні соціальні типи: селяни, поміщики, міщани й інтелігенція.

Своєрідним продовженням традиції Г. Квітки-Основ'яненка й Т. Шевченка є сюжет оповідання " Лихий попутав " (1872) - про поламану долю бідної дівчини - селянки'сироти Варки Луценкової, яка пішла в найми до міста, народила там байстря, утопила його, після чого життя остаточно покотилося по траєкторії горя: тюрма - каяття - знову найми. Типовий для попередників композиційний прийом - розповідь від першої особи - Панас Мирний використав, щоб глибше розкрити внутрішній світ героїні.

Появу нової в українській прозі теми засвідчили перші повісті письменника - "П'яниця" (1874) та "Лихі люди" (1875).

В обох творах Панас Мирний змалював "зайвих людей", відторгнутих суспільством. При цьому він удався до різкої поляризації героїв. Опозиційні пари персонажів - майже неодмінна прикмета прози письменника. Сюжет "П'яниці" розгортається як історія двох братів Ливадних, Петра й Івана, які вийшли із селянського середовища. Однак перший усе вище піднімається щаблями кар'єри, не зупиняючись ні перед чим. Другий - дрібний чиновник, світла душа, талановитий скрипаль - не знаходить себе в складних обставинах. Зазнаючи моральних мук від деспотичного начальства, утративши кохану, Іван занепадає духом, спивається й помирає в шпиталі. Він - "зайва людина". Письменник зобразив "маленьку людину" в пореформеному суспільстві, яка зуміла зберегти почуття людської гідності, незважаючи на жорстокі удари життя. Іван Франко зазначав, що з повістю "П'яниця" в українську літературу ввійшов "свіжий і сильний талант".

Коментуючи печальну історію Івана Ливадного, Панас Мирний писав: "П'яниця рветься до чогось вищого, кращого і якщо гине, то тільки в силу дурних умов життя". Цей автокоментар багато чого пояснює в прозі Панаса Мирного: як художника'реаліста його цікавила фатальна сила обставин, що тиснуть на людину, визначаючи її долю. А це один із провідних принципів реалізму, який у творчості письменника - наскрізний. Письменник зображує людину як жертву негуманних і страшних умов.

Тип, започаткований в образі Івана Ливадного, розгорнувся в образі Петра Телепня з повісті "Лихі люди". Незмінною залишалася розстановка персонажів за принципом опозиційних пар. У "Лихих людях" таких пар аж дві: з одного боку - Телепень і Жук, з іншого - Попенко й Шестірний - четверо гімназистів, які приходять до полярних життєвих результатів. Розподіл світла і тіней - різко контрастний. Тріумфують пронирливі й вислужливі (Попенко стає тюремним батюшкою, Шестірний - заступником прокурора). Тим часом літератор Петро Телепень, який бачив свою місію в тому, щоб "звертати людську увагу на страшні картини нужди та горя, будити жаль у серці", закінчує божевіллям і самогубством. І цей мотив неприкаяності добра - неможливість бути чесним і щасливим у жорстоких обставинах - у Мирного звучить постійно. У "Лихих людях" світло надії автор пов'язував із Тимофієм Жуком. Його монологи - це програма народництва 1870′х років: ідеал соціальної рівності; ідеалізація громади, народу, мужика, який має "добру душу та серце" і потребує просвіти; акцент на моральному максималізмі й саможертовності інтелігентів'народників, які несуть свічку в темряву...

Вершиною епічного мислення Панаса Мирного стали романи "Хіба ревуть воли, як ясла повні?" і "Повія", у яких письменник художньо досліджує неординарну людину, докладно простежуючи її психічний стан за різних обставин. Про перший роман детальна розмова буде далі, а зараз зупинимося на "Повії" - широкому епічному полотні, якому Панас Мирний присвятив кілька десятиліть своєї творчості. Письменник так визначив художній задум роману: "Головна ідея моєї праці - виставити пролетарку й повію сьогочасну, її побут у селі (перша частина), у місті (друга частина), на слизькому шляху (третя частина), попідтинню (четверта)".

У романі розповідається про знівечену долю жінки, яку виштовхнуло пореформене суспільство, роздерте гострими соціальними контрастами. Сільська дівчина Христя Притиківна спочатку стає наймичкою, а потім - міською повією. Дівчина опускається на саме соціальне дно, а згодом, повернувшись у рідне село, вона замерзає під корчмою, яка колись була її батьківською хатою. Письменник виразно розкрив не лише трагедію сільської дівчини, а й її вину у своїй біді. Заражена сифілісом, безноса Христя не кинула страшного ремесла, а й далі пдовжувала розносити хворобу (соціальне дно, патологічна психіка, найтемніші фізіологічні сторони людської душі - ознаки натуралізму в романі "Повія"). У творі вирішується головна проблема всієї творчості Панаса Мирного - проблема "пропащої сили". Через кілька років після виходу перших частин "Повії" побачив світ роман Л. Толстого "Воскресіння". Це засвідчило актуальність теми й проблем, порушених Панасом Мирним, бо між цими двома романами можна провести паралелі як жанрового, так і проблемно'психологічного характеру.

Серед драматичних творів Панаса Мирного найвизначнішою є п'єса " Лимерівна" (1892). Вона витримала творчу конкуренцію з найкращими драмами того часу й надовго ввійшла до репертуару Театру корифеїв. Головну героїню блискуче зіграла Марія Заньковецька, яка називала цю роль найулюбленішою. Основний конфлікт драми розгортається навколо боротьби й за своє кохання (дівчина змушена одружитися з багатим нелюбом Шкандибенком, який ще й "шкандибає на голову"), а ширше - за своє щастя й волю. Василь - сирота, наймит заможного козака - виявився міцнішим і стійкішим від спрямованого проти нього зла. Натомість Наталку злі сили не тільки доводять до божевільного стану, а й змушують покінчити життя самогубством. Такий розвиток подій виявляє деяку полегшеність, штучність у творенні образу Василя. Шекспірівської енергії для нього в письменника ніби не вистачило, адже герой виявився неспроможним боротися до кінця за Наталку. Наталка ж - справді шекспірівська Джульєтта, компроміс для якої - лише її смерть. Смерть головної героїні розставила все на свої місця: нещира й підступна подруга Маруся лементує, що пострижеться після цього в черниці, Лимериха зізнається, що це вона сама "пропила" свою дочку, а Василь збирається йти за Дніпро в гайдамаки, адже там "правда карає кривду".

Драмою "Лимерівна", романами "Повія" й "Хіба ревуть воли, як ясла повні?" Панас Мирний виконав свою творчу програму - створив щось дуже суттєве в українській літературі, спонукав читача вжахнутися на вид кричущого суспільного зла, стати людянішим, милосерднішим. Центральним твором майстра дослідники вважають роман "Хіба ревуть воли, як ясла повні?".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
панас мирний

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
панас мирний якович

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
панас мирний біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мирний біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мирний детальна біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мирний життєвий шлях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мирний творчий шлях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мирний життєвий та творчий шлях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мирний творчіть

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мирний биография

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мирний що написав

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
панас якович рудченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
рудченко біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
панас рудченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
панас рудченко біографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Панас Мирний | Усе для ЗНО з укр. літ

# data[].attributes.attachment_link.description
Панас Мирний "Хіба ревуть воли, як ясла повні?" Хочеться мені слави запобігти в письменстві? Ні, не хочу тієї слави, їй'богу, не хочу. Вся моя слава - Україна, якби я їй добра хоч на мачину зробив, то б мені й була слава, я більшої не хочу.

# data[].attributes.body
Тести

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧАСТИНА ПЕРША

I

ПОЛЬОВА ЦАРІВНА

Надворі весна вповні. Куди не глянь - скрізь розвернулося, розпустилося, зацвіло пишним цвітом. Ясне сонце, тепле й приязне, ще не вспіло наложити палючих слідів на землю: як на Великдень дівчина, красується вона в своїм розкішнім убранні. Поле - що безкрає море - скільки зглянеш - розіслало зелений килим, аж сміється в очах. Над ним синім шатром розіп'ялось небо - ні плямочки, ні хмарочки, чисте, прозоре - погляд так і тоне. З неба, як розтоплене золото, ллється на землю блискучий світ сонця; на ланах грає сонячна хвиля; під хвилею спіє хліборобська доля... Легенький вітрець подихає з теплого краю, перебігає з нивки на нивку, живить, освіжає кожну билинку. І ведуть вони між собою тиху-таємну розмову: чутно тільки шелест жита, травиці. А згори лине жайворонкова пісня: доноситься голос, як срібний дзвіночок, - тремтить, переливається, застигає в повітрі. Перериває його перепелячий крик, зірвавшись угору; заглушає докучне сюрчання трав'яних коників, що як не розірвуться, - і все те зливається докупи в якийсь чудний гомін, вривається в душу, розбуркує в ній добрість, щирість, любов до всього. Гарно тобі, любо, весело! На серці стихають негоди; на думку не лізуть клопоти: добра надія обгортає тебе добрими думками, бажаннями. Хочеться самому жити й любити; бажаєш кожному щастя. Недаром в таку годину - аби неділя або яке свято - хлібороби виходять на поле хліба обдивлятись!

Отакої саме пори, в неділю, після раннього обіднього часу, - тим шляхом, що, звившись гадюкою, пославсь од великого села Пісок до славного колись Ромодану, - йшов молодий чоловік. "Не багатого роду!" - казала проста свита, накинута наопашки, - "та чепурної вдачі", - одмовляла чиста, біла, на грудях вишивана. сорочка, виглядаючи з-під свити. Червоний з китицями пояс теліпався до холін, а висока сива шапка з решетилівських смушків, перехиляючись набакир, натякала про парубоцьку вдачу.

Ішов справді парубок. На перший погляд йому, може, літ до двадцятка добиралося. Чорний шовковий пух тільки що висипався на верхній губі, де колись малося бути вусам; на мов стесаній борідці де-где поп'ялось тонке, як павутиння, волоссячко. Ніс невеличкий, тонкий, трохи загострений; темні карі очі - теж гострі; лице довгобразе - козаче; ні високого, ні низького зросту, - тільки плечі широкі, та груди високі. Оце й уся врода. Таких парубків часто й густо можна зустріти по наших хуторах та селах. Одно тільки в цього неабияке - дуже палкий погляд, бистрий, як блискавка. Ним світилася якась незвичайна сміливість і духова міць, разом з якоюсь хижою тугою.

Парубок плівся повагом, позакладавши руки назад себе; позирав навкруги своїми блискучими очима; іноді зупинявся й довго розглядав зелене нив'я. То знову йшов; то знов становився де-небудь на згірку - і знов оглядав поле. Ось перейшов і драний місточок посеред лук, на низині, у балці. Під ним ще не висохли весняні калюжі - аж зацвіли, позеленіли: кумкають в них жаби рано й вечір. От опинивсь на невеличкім горбку по той бік місточка; став, обернувся лицем до його; глянув на рудку, перевів погляд на крайнє жито. "Отже тут кращі хліба, ніж під селом, - подумав сам собі, - тут, мабуть, сильніший дощ пройшов." Знов повернувся, - і рушив далі.

Спустившись в долину, повернув з курного шляху на обніжок - і пішов поміж зеленими житами. Ось підійшов до однієї ниви, нахилився, вирвав при самім корені пучок жита, глянув на його, далі глянув на ниву, - і лице засвітилось одрадою: "От де моя праця, - немов казали його очі, - не марно потрачена: вона зробила з мене чоловіка, хазяїна!." Повертівши в руках вирване жито, він скинув, очима на другий бік межі; знову глянув на свою ниву, наче рівняв дві ниви між собою, - і промовив вголос:"Бач. на нашому полі жито краще, ніж у дядька Кабанця: моє таке густе

та гонке, а в його - ледве од землі одлізло - низеньке, жовте, засмоктане."

Не вспів доказати останнього слова, - чує: недалеко, з-за жита, хтось співає. Він притаїв дух; насторошив уші, слуха. Голос тонкий, гнучкий, дзвінкий, так і розходився на всі боки: то розлягався в високім просторі; то слався по землі, по зелених житах, то замирав оддалеки на полях розлогих; то вливався в душу якимсь несвідомим щастям.

Парубок стояв, як зачарований. Йому здалося - він зроду не чув такого свіжого, гнучкого голосу. У його в очах засвітилась одрада; лице прояснилося, наче хто збризнув його свіжою водою; серце затіпалось, немов хто доторкнувся до його. "Хто б це?" - подумав він, - та й пішов на голос.

Не встиг ступить десяти ступнів, як пісня стихла, - тільки одна луна її бриніла ще над головою у його. Ще студінь, ще. зашелестіло жито, заколихалося, немов у йому щось борсалось, билось. ІЦе хвилина - із жита заманячила дівоча постать. Парубок став. Дівчина, як перепелка, знялась - і помчалась вподовж ниви. Низенька, чорнява, заквітчана польовими квітками, вона й трохи не схожа була на селянок, часто запечених сонцем, високих, іноді дуже неповоротних дівчат. Маленька, кругленька, швидка й жвава, одягнена в зелене убрання, між високим зеленим житом, - вона здавалася русалкою.

Парубок спершу, мабуть-таки, чи й не прийняв її за ту польову царівну, бо стояв, як укопаний, розтягши й без того довгобразе лице, широко розкривши здивовані очі.

Дівчина одбігла трохи і собі стала. Озирнулась, глянула на його веселими очима, усміхнулась свіжим, молодим личком. Тут її краще розглядів парубок. Чорне кучеряве волосся, заквітчане польовими квітками, чудовно вилося коло білого чола; тоненькі пасма того чорного, аж полискуваного хмелю спадали на біле, рум'яне личко, як яблучко наливчате; очі оксамитові, чорні, - здається, сам огонь говорив ними. Дві чорні брови, мов дві чорні п'явки, повпивалися над очима, злегенька прикритими довгими густими віями. Сама - невеличка, метка й жвава, з веселою усмішкою на виду, вона так і вабила до себе. Зелена байова керсетка, з червоними мушками, червона в букетах спідниця, на шиї дорогі коралі, хрести, золоті дукати - усе гарно пристало до хорошої дівоцької вроди.

Вона стояла навпроти парубка, як намальована, - наче манила своєю дивною красою. Не спускаючи з очей, він підходив до неї.

- Чого ти тут ходиш? - обізвалась вона перша.

- А ти чого хліб толочиш? - не зовсім ласкаво одказав він.

- Хіба се твій хліб?

- Не чий же. А що?.

- Цур тобі, як мене злякав!. - та й замовкла. Парубок і собі мовчав.

- А ти хто така? - трохи згодом питає він, ковтаючи слова. - Де ти взялася? звідкіля сюди прийшла?.

Дівчина почула, як тільки чують дівчата, чого в його запнувся голос: очі в неї заіскрили, заграли.

- Навіщо тобі? - прядучи ними, вона питає в його.

- А чого ж ти прийшла сюди, на чуже поле? - каже він. - Хто ти така? чого тобі тут треба?. - Чутно - аж дух спира йому в грудях од кожного слова.

- Не ск-а-ж-у! - одмовила вона нарозтяг, осміхаючись, і подалася трохи личком вперед, згорнувши пухкі білі руки попід ліктями. - А прийшла сюди, бо недалечке живу. А ти хто?

- Сюди йди! - каже він, усміхаючись і разом запрохуючи очима. - Посідаємо тут. побалакаємо. я тобі й розкажу - хто я.

Як стрель стрельнув у дівчину. Сплеснула в долоні, зареготалася та й помчалася буйними житами. Далі - вискочила на зелену луку, що красувалася польовими квітками; потім - повернула круто наліво, почесала яриною; як білочка на деревину в лісі, так вона збігла прудко на згірок; стала, перевела дух, озирнулася; осміхнулась; махнула правою рукою: "сюди, мов!" - та наче мана яка, спустилася вниз - і скрилася за горою.

Парубок ні з місця. Стоїть та дивиться вслід їй ще дивнішими очима - мовби переглянув через гору!. У вухах його ще вчувався її голос свіжий, тонкий, її сміх молодий та дзвінкий; перед очима, як та причуда, манячила її постать метка, жвава; йому усміхалося її личко, біло-рум'яне, з ясними очима, з чорними бровами; уся вона, з зеленою керсеткою, з червоною спідницею, привиджувалась йому, як жива. "Що це? - думав він. - Чи справді, чи ввижається? .І відкіля б це?. чи не москалівна?. так же, казали, у москаля дочка вмерла. гм. мов, бачся, на хуторах нікого такого й немає. Хіба Хоменкова? - так же не блигий світ от Хоменкового хутора сюди теліпатися. А видно - хутірська: на селі, окрім попівни, здається, нікого підхожого. Оже й не попівна: попівну я знаю - попівна не така, та й не піде за п'ять верстов од села. Чия б же це?."

Не розв'язавшись з такою думкою, він вийшов на згірок - подивитись, куди пішла дівчина. Було вже пізно. Дівчини не видно, - тільки зеленіли то там, то там, обложившись полями, хутірські сади, як розкішні квітники, а між зеленою листвою вишняку, груш, слив та яблунь біліли чепурні хаточки. Парубок постояв на згірку, помилувався красою околиці, задивився на один хутір, на другий; пригадував хазяїнів їх, перебирав у пам'яті їх дочок, - та, теряючись в догадках, і повернув назад - додому.

Ішов він такою ж тихою ходою, як і сюди, а може ще й тихшою, - та все думав та думав. А в серці - почував він - прокидалось щось невідоме, чудне: і важко мов і легко, і сумно й весело, і хочеться співати й хочеться плакати. Сльози не ллються, а голос рветься; несподіваний сум обіймає голову; думка думку гонить: нігде пристати, ні за що зачепитися - так і ганяє за маною. А перед очима - зелена керсетка, червона спідниця, знадний з усмішкою погляд, червоні, як кармазин, уста, з котрих виглядає рядок дрібних, як перли, зубів. У його аж мороз пішов поза спиною. "Оце так!! - промовив він уголос. - Чи не здурів, бува, я, чи не збожеволів?. Дома худоба не напована, а я блукаю тут - і думати забув!" Та, піднявши вгору голову, чимдуж придав ходи в ноги.

Ось незабаром і Піски. На самому краї села, од вигону, стояла невеличка хатка, вікнами на широкий шлях. З-за хатки виглядали невеличкі хлівці, повіточки; трохи далі - тік; за током - огород; а все кругом обнесено низенькою ліскою. Зразу видно було, що то плець не дуже заможного хазяїна. Не достатки, а тяжка праця кидалась в вічі. Хата хоч старенька, та чепурна, біла, - видно, біля неї ходили хазяйські руки; двір виметений, чистий; огорожа ціла, хоч і низенька, а ворота дощані-хрещаті.

Недалечко від хатнього порогу стояла немолода вже молодиця, бідненько зодягнена, - і, розсипаючи з миски зерно, голосно скликала курей. Натомість, з хлівця прожогом вискочила невеличка свинка й кабанчик - і давай похапцем хламати зерно, не підпускаючи курей. Молодиця спершу кричала на непроханих гостей: "аря, гладкі! аря!", потім того плескала в долоні - й штовхнула кабанчика ногою; а як побачила, що нічого з такими ненажерами не вдієш ні криком, ні легенькою бійкою, - вона висмикнула а мітли держално - і давай потягати "ненаситну прожир" і вздовж, і впоперек, - аж поки не хруснуло держално. "От, прокляті! каторжнії. Через них знівечила держално." - на весь голос гукала молодиця - й кинула в свиноту надтріснутим держалном.

Саме на цей крик у двір повернув парубок.

Не вспів він ще гаразд і воріт причинити за собою, - як уже на його напустилась розсерджена молодиця.

- І де ти, Чіпко, ходиш? де ти бродиш? - докоряла вона. - Ось до якої пори виходив! Ні корова, ні кобила не наповані, а він блукає.

- Я, мамо, на полі був. до ярини довідувався, - одказав він. Мати пильно подивилася йому в вічі, наче вивіряла - чи правда тому? Та син уже повернувся - пішов прямо до загороди, а вона з порожньою помийницею - в хату.

- Не гайся ж, жени корову напувати, бо треба ж ще колись її й доїти! - усе-таки з докором гукнула з сінешніх дверей мати.

Син уже не чув того докору. Він випустив з загороди корову, одв'язав од ясел кобилу - погнав до водопою. Хутко погнав, хутко й назад вернувся. Позаганяв у загороду худобу, набрав оберемок свіжої трави. Зелена трава нагадала йому зелену керсетку; заманячила ніби знайома постать; він мерщій кинув у ясла оберемок. йому здалося, що з-під трави заблищали, мов дві углини, двоє чорних очей. "Згинь ти, марюко! - скрикнув він, випростуючи з трави руки. - От, причепилася!!"

Швиденько зачинив загороду, пішов у хату. Повечеряли мовчки.Полягали спати.

- Чи ви, мамо, не знаєте: у москаля є дочка? - пита він трохи згодом.

- У якого москаля, сину?

- Що живе коло нашого поля хутором.

- Не знаю, моя дитино. Знаю, що була, - та, казали, либонь умерла. А що там?

- Та я так питаю. нічого.

Розмова увірвалася. Мати заснула на полу. Син лежить на лаві. Сон не йде йому в голову. Душно йому, млосно, пече попід боками, а в віччю - вона та й вона. "Пропади ти, навіжена!" - шепче він. Перевернувся з боку на бік, натяг на голову ряднину, - не спиться, та й годі. "Ні, вже: не швидко ти діждеш, щоб я пішов на поле!"
II ДВУЖОН
Літ за двадцять до кріпацької волі, з того самого Ромоданового шляху, яким ішов парубок, у село Піски вступав якийсь несвідомий захожий. Видно - з далекої дороги. Сорочка на йому чорна; штани вибійчані, підсукані аж до колін; за спиною вірьовкою навхрест перев'язана одежа; через праве плече, на палиці, перекинута і торба - мабуть, з харчю, та пара шкапових чобіт. На взір - чоловік середніх літ. Чорні, як гайворон, уси починали вже по краях рудіти; борода стирчала чорна, остюкувата, давно, мабуть, не бачила скіска.

Ішов захожий тихо, нога за ногою, й роздивлявся на всі боки.

Сказати б - з заробітків, коли б не така рання пора. А то тільки що весна настала. Постікали води, зазеленіли трави, зацвіли садки, городи; сонце ще не пекло, як серед літа, а приязно сяло та гріло.

Дійшовши до одного двору, де серед нечистого городу влізла в землю старенька хата, захожий став. "Оце ж, мов бачся, й Окунева хата!" - каже він сам до себе.

На той час з низеньких хатніх дверей вийшов молодий парубок.

- Здоров був! - обізвався до його захожий.

- Здоров.

- Чи це Окунь живе?

- Який Окунь?

- Карпо Окунь, старий дід.

- Ні: це Лимар, а не Окунь.

- А де ж Окунь?

- Та який Окунь?

- Дід старий, що з бородою ходив.

На їх розмову нахопилася з-за хати старенька жінка. Видно, поралась коло городини, - бо очіпок подався трохи набік, лице в поту, руки в землі.

- Та кого ти, чоловіче, питаєш?

- Окуня Карпа.

- Е-е-е. його вже давно й сліду нема. Знала я того Окуня, знала. Уже, мабуть, літ з десять буде, як помер. А тобі ж навіщо він?

- Та треба. Так умер, кажете?

- Умер, умер.

- А хто ж після його зостався?

- Та хто ж після його зостався?! - каже жінка, задумавшись. - Зосталася Ганна-небога, що вийшла за Соломенка. Та и та уже вмерла. Оце ми у неї й дворище купили. Та ще зостався Грицько - був йому якийсь далекий родич. торік його у некрути взяли. Та, здається, вже й немає нікого такого.

- Так. А волость же наша далеко?

- Волость? - глянула жінка на його й, перегодя трохи, одказала: - на тім боці села. От як підеш сією улицею, та й виидеш прямісінько. Спершу будуть гамазеї, а там - зараз і волость

- Ну, спасибі вам. Прощайте.

- Щасливо.

Пішов собі чоловік тою тропою, що розказала жінка. А жінка й парубок ще довго стояли - дивились услід, аж поки не скрився захожий з очей у кривій вулиці.

- Ти не питав, Грицьку, - тоді жінка до парубка: - хто він такий? навіщо йому Окунь?

- Ні, не питав.

- Гляди, лишень, чи не родич який. Там у його, в Донщині, багато, кажуть, всякої рідні. Там і брат його жив. То чи не по худобу, бува, прийшов і сей?!

- Бог його зна.

- Треба б дознатись, Грицьку. Чи не збігав би ти, слідом за ним, у волость та розслухався б: що воно за чоловік.

- Добре, мамо, - каже парубок. І обоє пішли в хату.

Жінка справді догадалася навіщо захожому здався мертвий Карпо Окунь. Той, що розпитував, об'явився у волості небожем Окуня - Остапом Хрущем, що літ, може, з п'ятнадцять, як пішов на Дін. Уже його й з ревізії викинули, не тільки з думки. Тільки старі люди пам'ятали ще - коли бородатий та білий Окунь виряджав на Дій до дядька свого хлопця-небожа. А тепер оце він назад повернувся й просився в піщанську громаду.

- Чого ти звідтіля вернувся? - пита його голова, - хіба там недобре стало жити?

- Та трудно вже й там, - кланяючись, каже Остап. - Не ті тепер порядки пішли: багато вже й там нашого брата. пропадає.

- А тут хіба краще? - пита писар.

- Та все ж, бачте - рідна сторона.

- Як же ми тепер тебе приймемо, що в тебе ні виду ніякого, нічого? - знову голова.

- Та в мене ось є старий пашпорт. - Та, витягши з гамана шматок засмальцьованого паперу з обтіпаними краями, й подав голові.

Подивився той на папір, розправив, прочитав - і знову зложив.

- Що ж з сього?! - каже. - Чому хоч ти не обзивався, як ревізія писалась?

- А бог його знає - чому. Не знав.

- Відколи пашпорта не переміняв!! - не випускаючи з рук паперу, дивувався голова.

- Та там мене й по цьому всюди приймали.

- Гм. Що ж тепер, Василь Васильович, будемо робити? - пита голова писаря.

- А що? Треба громаду збирати; та хай поставить громаді могоричу, то, може, й діло буде, - одказав писар. - А то, як бродягу якого, ще в тюрму запруть.

- Зділайте милость, - каже, кланяючись, Остап, - уже поклопочіться! Я вже вам, коли так не маю чого дати, то хоч одслужу за те.

Писар тільки покрутив свого рудого уса та разом з головою й пішли у другу хату.

Через три неділі Остап косив у писаря сіно. Та такий з його косар: такий жвавий, такий робочий - невтомний! Усьому лад дає, усім перед веде - отаманує. А через місяць йому об'явлено, що тепер він піщанський громадянин - козак, Остап Макарович Хрущ.

Аж перехрестився Остап, як почув це. Та восени прямісінько й почвалав у город найматись. Недовго й місця шукав: зараз жид злебенив його та й заправив у поштарі.

Добре Остапові. І одежа й хліб жидівський, і плата добра, та й од проїжджих перепада. - Послужив він рік, а на другий уже грунт і хату купив. Якраз на край села, на белебні, стояла собі осторонь чиясь сирітська пустка: необмазана, невкрита, город не обгороджений; звісно - сирітське, та ще й за селом.

Купив Остап хату, та, не довго думавши, й шле старостів до Мотрі Жуківни - бідної, некрасивої дівчини, уже таки и літньої, що жила в сусідах, удвох з старою матір'ю.

- А що ж, Мотре, - каже їй мати, - іди! Хоч хата своя буде, хоч не тинятимешся на старість, як от я, стара.

- Та чи йти, то й іти! - одказує дочка. - І так натерпілись усього!

Обмінили хліб, а в неділю й весілля заграли.

Як уступила Мотря в свою хату, то немов знову на світ народилася. Чепурить її, прибира. Діждали весни, - город одкопала, скопала, засадила; хату вимазала, оббілила; призьбу жовтою глиною підвела; коло хати віником обмела. Чисто кругом - любо глянути, і огородина зеленіє.

Та й тільки ж то, що огородина своя, а більше землі - ні ступня. Приходилось у чужих людей косити, хліб заробляти, спини не розгинаючи, спочивку не знаючи. Оже як не працювала Мотря з Остапом та з Оришкою - старою своєю матір'ю, а все бідно жили. Іноді зимою ні з чого було й галушок зварити, - приходилось сухим хлібом давитись.

Остап - спершу був повеселів: такий балакучий, такий щирий, - Мотрю жалує, коло тещі ласкавий; а далі - все хмурнішав, та й хмурнішав. Стала нудьга виглядати його очима, журба невимовна гнітити його душу і серце. Ходить бувало восени або зимою по двору, опустить на груди голову та за цілий день і слова не промовить ні до кого.

Так минув рік; минає й другий; а вони - всі тройко (дітей не було) - похмурі, невеселі. Немає долі - немає й радості!

Лягла зима. Падав дрібний сніг, як бува в холод; буйний вітер крутив заметами й вив, як звір у лісі, у димарі Остапової хати. Ніч уже спустилася на землю. Мотря й Оришка сиділи на полу; перед ними на стільчику неясно блимав каганець - от-от збирався погаснути. Вони пряли мовчки; кожна про себе думала якусь тяжку думку. Остап лежав на печі. Тихо, - тільки веретена сюрчать.

- О-ох! - важко зітхнув Остап. - Обридло вже мені по цих краях горювати, - промовив він, наче сам до себе. - Діжду весни, піду на заробітки. Там, може, знайду добре місце, то й вас переведу.

- А як же не найдеш? - на це йому Мотря. - Літо втратиш. а я одними руками що тут зароблю?. - додала вона журливо й скривилася.

- Та вже ж ви тут з матір'ю то сим, то тим боком настягаєтесь на зиму. А я, коли що, то там і зазимую. Так мені тут остогидло!

Діждали весни. Порадився Остап з жінкою та з тещею, узяв пашпорт, пішов собі. Мотря з старою матір'ю зостались самі собі на хазяйстві.

Вирядили Остапа на Дін у великий піст, а так - к зеленій неділі - приходить з Дону бумага: чи є, мов, у вас такий і такий козак Остап Хрущ? і де він у вас узявся? Що тут він прозивався не Хрущ, а Притика. що він кинув у нас жінку й троє дітей, пропадав був - не знать де - три роки без малого. А ось тепер - у пашпорті він уже Хрущем пишеться, та ще й жонатим. Що се воно за знак? з якої це речі така плутаниця?.

Так оце запитувала якась Донська станиця Піщанської волості. І задала ж роботу волосним оця несподівана бумага!

Як прочитала її козацька старшина, то голову й руки опустила.

- Оце такі - скрикнули в один голос і голова й писар. - Буде ж тепер від окружного. І як-таки повірити такому волоцюзі?! Прийшов - чорт його зна й відки, сказавсь - біс його зна й ким; а ми - на тобі, та цить! - і лапки поклали. Окунів небіж, та й Окунів, - нестеменне Окунів. Чому не прийняти?. Аж воно - он який небіж!!

- Егеж. Недаром я казав, - вибріхувавсь писар, - підождемо трохи, спишемось. Не послухали?.

- Що ж тепереньки робити? - мов не чув, питає голова в писаря.

Той мовчав, потупивши в землю очі. Видно було - щось пригадував.

- Недурно мені сю ніч чорна собака снилася, - похваливсь голова. - Жінка одгадувала: напасть. Так воно й є!

- А мені руда свиня, - увернув писар. Порадившись, мерщій послали за Мотрею десятника. Мотря прийшла.

- Чи не розказував тобі чоловік чого про Дін? - стріли її волосні.

- Ні, не розказував, - одказала Мотря, здивувавшись такому питанню. - А що там? Хіба яка чутка прийшла?. - запитала вона зляканим голосом.

Так і так - кажуть; таке й таке диво.

Як почула таке Мотря, то й лиця на їй не стало: поблідла, як крейда, затряслась,як лист на осичині; хотіла щось сказати, та не вимовила й слова, - тільки раз по раз тяжко зітхала і якось чудно дивилась мутними очима.

Чого ти здихаєш? - гримнув на неї голова. - У чоловіка навчилася?. Той теж, як прийшов, то такого Лазаря скорчив. Прокляті! Через вас на Сибір ще підеш.

Мотря нічого не одказала, - тільки жалібно дивилася. Коли б-хто заглянув тоді в її душу, - що там робилося! Якби зазирнув у серце, - що в йому поверталося!

- Іди собі! - гукнув голова, бачачи, що в неї й річ відтяло. Мотря повернулася, вийшла. Ішла по вулиці, - не бачила світа перед собою; прийшла додому, - як п'яна, мов чмелена.

- Що там, дочко? - стріла її мати. - Чого тебе кликали?

Пожовкло в Мотрі у віччю, заколихався світ, пішло все ходором. Не пам'ятала вона, як опустилась на лаву - так не роздягнена, не розбута - і впала опукою. Сльози, як горох, полилися з очей.

- Чого ти, дочко? Чи, не приводь господи?. Оришка не доказала. У неї в думці пробігла смерть Остапова.

Мотря не озивалася; плакала мовчки. Оришка пильно дивилася на неї. Серце почуло якесь лихо; перед очима вже стояла біда. В Оришки затіпались челюсті, забігала по виду мишка.

- Та кажи!. чого ти плачеш? - аж скрикнула вона. Мотря утерла рукавом сльози й простогнала. А далі натужилась і, схлипуючи, перериваючи слова, стала казати: "О-о, боже мій!. недурно він все сумний був. мовчав. журився. та все через сон про Дін викрикував. про Хіврю та Грицька. недурно ж це воно!. Ой, пропала ж моя головонька бідная!!."

- Що ж там таке? кажи вже, - не мороч моєї голови! Про яку се ти Хіврю плещеш?

- Про жінку того сучого сина, щоб йому. ні добра, ні життя!.

- Кого?

- Остапа.

- Чи ти не збожеволіла, дочко?

- Поневолі збожеволієш, коли таке.

- Мотре! не тумань ти моєї голови: розкажи по-людськи - що там таке?

- Отой волоцюга, блудяга. покинув на Дону жінку з дітьми. приплівся сюди на мою голову. Господи! і за що ти мене отак караєш на сім світі? - скрикнула Мотря і знову залилась сльозами.

Тепер тільки Оришка розібрала своє лихо. Образа, гора тяжкої образи дочки, людські поговори та сміхи, - все разом піднялось у голові матері, налягало їй на старе серце важкий жалем. Вона глянула ще раз на Мотрю, поступилася назад, простогнала, сіла мовчки на піл, узявшись холодними руками за крайню дошку, щоб не впасти. Старе тіло тремтіло, колихалося, стара голова не здержувалась на в'язах - хилилася на груди. Оришка болізно піднімала її і тяжко стогнала. Мотря не переставала плакати. Гіркий її плач, стогнання матері зливалися вкупу, носилися по хаті, слались по білих стінах. І темніли вони для дочки й для матері: здавалась темною хата, й світ, що вривався у вікна, чорнів у віччю в них. І стояла в темноті тій ще темніша доля їх - чорна, темна, страшна, з худим, з'їденим нуждою лицем, з злими од голоду очима.

Таке лихо скоїлось перед обідом. Страва давно стояла у печі: ще як у волость ішла Мотря, то засунула, щоб упрівала. Тепер ніхто й не згадав про неї. Горе без страви нагодувало обох. Ніхто з них не кидався до печі. Обидві навіть забули про обід.

Так день настав, так і минув. Одходячи на спокій, сонце обдало землю блискучим промінням; земля на прощання усміхнулася - і потемніла. Спустилася ніч; викликала собі на втіху зорі; викотився з-за гаю місяць - і став оглядати околицю. Усе кругом спало, мов зачароване, в тихім забутті теплої ночі, - не спав тільки один соловейко, виспівуючи в зеленім садочку свою любу пісню, - та не спало ще лихо в Орищинім та в Мотринім серці. Завело і воно свою пісню - гірку, журливу, безнадійну. І не розходилась та пісня по світу, не окликалася луною в лузі, як соловейкова; а, як важкий камінь, налягала на душу, морочила голову цілим роєм темних гадок, пекла серце нерозважною тугою. Мотря й Оришка не спали, не плакали, - тільки то одна, то друга зітхала. І відкіля це лихо взялося? і чого воно до них вчепилося? чим була Мотря Остапові?. чим вона тепер осталася?. Мотря й Оришка роздумували, розгадували. Жінка жонатого чоловіка?. покритка-дівка?. Ні жінка, ні дівка, а замужня вдова. Гріх перед богом, - чим його замолити? Сором перед людьми, - чим його змити?. А ще ж, може, і каратись за це прийдеться - хоч не на сім, то на тім світі. Непевний той Остап, - він щось лихе, страшне. Страх справді після таких думок закрадався їм в душу - і вони обидві тихо молилися.

Як не мучились вони цілу ту ніч, що вже не думали, а все-таки не видумали нічого для себе утішного.

Не вигадали поради й волосні. Судили, рядили - та окружному, а окружний - губернаторові. Пішли писати та одписувати...

Незабаром наїхало в село чиновного панства. Питають-розпитують, пишуть-записують. Натерпілася страху Мотря од тих хитрих спросів та переспросів; набралася горя Оришка, глядя на свою

дитину.

А в селі - тільки й мови, тільки й речі, що про Хруща. Наче все на світі для Пісок провалилося, один Хрущ зостався, а через Хруща - й Мотря. Хто її зроду не знав, - став допитуватись:де вона й що вона. Не можна Мотрі нікуди очей показати, щоб на неї пальцями не тикали. Вийде Мотря на вулицю, - малі діти слідком за нею; порається Мотря на вгороді, - бачить: дві жінки стоять коло тину, дивляться на неї й перешіптуються. Немає Мотрі спокою і в церкві: і там її не спускають з очей.

- Ото. ото вона! низенька, чорнява. чорним платком голова пов'язана, - чує Мотря позад себе в бабинці.

- Ота чорнява, що хреститься?

- Егеж, еге. Ото вона сама. за жонатого заміж пішла.

Чує Мотря, та боїться озирнутись: їй чогось соромно, страшно. Вона впаде навколішки, приникне головою до помосту, - шепче молитву щиру, просить у бога ласки, одмолюе свій гріх - і разом сльози ковтає.

Тоді тільки люди трохи забули про Хруща, як жнива настали. Свої клопоти, праця, утома трохи заціпили язики людські.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Хіба ревуть воли, як ясла повні?"

# data[].attributes.attachment_link.description
ЧАСТИНА ПЕРША I ПОЛЬОВА ЦАРІВНА Надворі весна вповні. Куди не глянь - скрізь розвернулося, розпустилося, зацвіло пишним цвітом. Ясне сонце, тепле й приязне, ще не вспіло наложити палючих слідів на землю: як на Великдень дівчина, красується вона в своїм розкішнім убранні. Поле - що безкрає море - скільки зглянеш - розіслало зелений килим, аж сміється в очах.

# data[].attributes.headline
«Хіба ревуть

# data[].attributes.body
«Хіба ревуть воли, як ясла повні?»

# data[].attributes.headline
Панас Мирний

# data[].attributes.subject
Панас Мирний