# data[].attributes.headline
Одинадцятикласники, продовжуємо навчатись дистанційно. Вірю у вашу силу духу))

# data[].attributes.subject
Одинадцятикласники, продовжуємо навчатись дистанційно. Вірю у вашу силу духу))

# data[].attributes.body
Дізнайтесь про автора

# data[].attributes.attachment_link.title
Григір Тютюнник. Автобіографія

# data[].attributes.body
Розгортаємо підручник, опрацьовуємо біографічні відомості про автора.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література в школі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українська література 11 клас (рівень стандарту) - Олександр Авраменко 2019

Григір Тютюнник народився 5 грудня 1931 р. в с. Шилівці Полтавської області в селянській родині. Батька - теслю, який готувався скласти іспити для вступу до вчительського вишу, репресували 1937 р. Тож виховував малого Григора батьків брат Филимон. Мати ж хлопчика вийшла заміж удруге... Після п'яти класів школи вступив до Зіньківського ремісничого училища № 7, щоб отримувати одяг і 700 г хліба на день (цей пайок урятував сім'ю 1947 р. від голоду). 1948 р. помирає в засланні батько. 1951 р. Григора призвали на службу на флот (Далекий Схід), де він служив радистом 4 роки. 1957 р. вступив на філологічний факультет Харківського державного університету. Цього ж року батька, як і тисячі інших невинних людей, було посмертно реабілітовано через відсутність складу злочину. 1959 р. Гр. Тютюнник одружується, згодом у нього народжуються двоє синів.

Перша новела "В сумерки" (рос.) виходить друком 1961 р. Писати українською пізніше переконав його старший зведений брат Григорій (ось чому для скорочення імені Григора використовують не ініціальну букву Г., а буквосполуку Гр., щоб розрізняти двох українських письменників-братів - Григора (Гр.) і Григорія (Г.) Тютюнників). Після закінчення університету працює викладачем у школі, у редакціях газет і журналів, у видавництвах. 1963 р. друкує в газеті "Літературна Україна" оповідання "Дивак", яке ви читали в 5 класі. Потім вийшли у світ оповідання "Зав'язь", "На згарищі" (1964); збірки "Зав'язь" (1966), "Деревій" (1969), "Батьківські пороги" (1972), "Крайнебо" (1975), "Коріння" (1976); повість "Климко" (1976), яку екранізували 1983 р.; повість "Вогник далеко в степу" (1979). Життя письменника несподівано обірвало самогубство. Це сталося 6 березня 1980 р. Похований у м. Києві на Байковому кладовищі.
Письменники-шістдесятники в саду Київської кіностудії ім. О. Довженка (зліва направо): верхній ряд - В. Іванисенко, Л. Коваленко, В. Дончик; нижній ряд - М. Вінграновський, Є. Гуцало, В. Дрозд, Гр. Тютюнник, Вал. Шевчук і Б. Олійник. 1969 р.
Новела "Три зозулі з поклоном". Любові з великої літери Гр. Тютюнник присвятив одну з найдраматичніших своїх новел "Три зозулі з поклоном". Вона справді про любов, про незгасну любов "маленької Марфи" до героя-оповідача Михайла, який дуже схожий на батька. Але де ж він? Розповідь про нього в новелі накликала на письменника багато звинувачень, адже "винесено сміття" з радянської хати; письменник зважився оповісти про героя-батька, запротореного аж у "Сибір неісходиму"... На такі теми в радянській літературі було накладено найсуворіше табу. Але як міг скоритися цьому табу Гр. Тютюнник, коли герой Михайло в новелі - це його рідний батько?! Він засланий у Сибір у 1937 р. ...
Ф. Кричевський. Триптих "Життя". 1927 р.
Свого репресованого батька Гр. Тютюнник згадував дуже рідко, тільки в колі найближчих друзів, але "описати" його довго не зважувався. Бракувало, мабуть, відповідної форми, тонких постмодерних асоціацій. Знайшовши їх, письменник зміг "розмістити" батькове ув'язнення на другому плані твору, а перший віддав значно важливішому в людському бутті - Любові. Є в "Трьох зозулях..." навіть традиційний "любовний трикутник" (Марфа - батько Михайло - мати Софія), але немає традиційних у любовних сюжетах світової літератури таємниць та обманів: у "трикутнику" Гр. Тютюнника всі "кути" про все знають. І ніхто нікого не осуджує, бо Любов сприймають як найвище людське благо та як страждання, що заслуговує лише на співчуття. Виняткова роль у розкритті цього співчуття належить формі листування: мати оповідача дізнається щось про свого ув'язненого чоловіка тільки з його листів; закохана в нього Марфа навчилася безпомилково відчувати, коли саме ті листи мали з'являтися в селі, а її душа в цей час відділялася від тіла й витала десь поблизу коханого Михайла аж над сибірськими соснами... В останньому своєму листі він просить матір Соню сказати Марфі, щоб вона не дорікала йому за мовчання, що він їй, "як співав на ярмарках Зіньківських бандуристочка сліпенький, послав три зозулі з поклоном", але не знає лише, "чи перелетять вони Сибір неісходиму, а чи впадуть від морозу". Важливо, що емоційне напруження новели автор цілковито узгодив з її параболічною структурою: і початок, і фінал новели "віддано" сприйняттю оповідача-сина; він не може збагнути, як вони (Марфа й тато) чули одне одного на будь-яких відстанях і чому, "одне одного чуючи", так і не одружилися. Відповідь на це запитання прозвучала в новелі як заключний акорд у музичному творі: "Тоді не було б тебе...", - шумить велика "татова сосна"" (М. Наєнко).

Гр. Тютюнник - майстер художньої деталі. У 7 класі ви читали повість "Климко", у якій така художня деталь, як "діжурка", не стільки позначала різновид одягу, скільки пахла шахтарським висілком, а отже, батьківщиною хлопчика. Діжурка набула символічного значення й тому стала художньою деталлю.
Теорія літератури ХУДОЖНЯ ДЕТАЛЬ Художня деталь - характерна риса чи подробиця, яка має відносно самостійне значення та використовується для того, щоб емоційніше й глибше змалювати картини чи образ, підкреслити важливість чогось, індивідуальну особливість. Художній деталі властива особлива змістова наповненість, символічність, через неї значною мірою виявляється спосіб художнього мислення письменника, його здатність визначити серед речей чи явищ таке, що лаконічно й емоційно дає змогу висловити авторську ідею твору. У тексті цей спосіб мислення матеріалізується в речових, портретних, пейзажних, нюхових, інтер'єрних чи інших деталях.
У новелі "Три зозулі з поклоном" є такі портретні деталі Марфи, як ворушить губами (тобто говорить боязко, невпевнено, ніби хоче щось приховати від студента-оповідача, а приховувати, як з'ясувалося, є що!); сиве волосся, що колись сяяло золотом (хоча Марфа ще молода, а зміна барви волосся не може приховати страждань і горя, які довелося їй пережити). Новенький дешевий костюмчик як художня речова деталь набирає інформативної місткості після поданого в дужках уточнення: "три вагони цегли розвантажив з хлопцями-однокурсниками, то й купив" - у цій деталі й соціальний статус героя-оповідача (живе скромно), і характеристика як справжнього чоловіка й людини (не чекає, доки мама зекономить, недоїдатиме, недосипатиме, щоб заробити на костюм синові, чи позичить гроші, а бере ініціативу у свої руки як справжній самостійний чоловік). Інший автор для опису такого студента-оповідача запланував би главу, а Гр. Тютюннику достатньо художньої деталі, щоб дати героєві інформативно містку характеристику.

1. У новелі слова "Любові всевишній" є

А епіграфом

Б присвятою

В ліричним відступом

Г художньою деталлю

2. Визначте, які слова в матеріалі М. Наєнка взято в лапки як цитату з новели, а які - з певною стилістичною настановою? Поясніть виділення слів лапками.

3. Чи можна "татову сосну" вважати художньою деталлю? Аргументуйте свою думку.

4. Чому запис "Сибір неісходиму" було закреслено "нерішучою рукою", а вгорі тією ж рукою написано знову: "Сибір неісходиму"?

5. Визначте сюжетні елементи новели Гр. Тютюнника "Три зозулі з поклоном": експозицію, зав'язку, розвиток подій, кульмінацію, розв'язку.
Домашнє завдання
Знайдіть у новелі Гр. Тютюнника "Три зозулі з поклоном" художні деталі. Випишіть їх у зошит. Усно розкрийте значення кожної з них.
Використана література

Дзюба І. Великий людинознавець (До вивчення творчості Григора Тютюнника) / І. Дзюба // Урок української. - 2003. - № 3. - С. 38-41.

Ковалів Ю. Новелістичні апробації Гр. Тютюнника / Ю. І. Ковалів // Вісник Маріупольського державного гуманітарного університету (Серія "Філологія". - 2009. - Вип. 2).

Наєнко М. Художня література України: Від міфів до модерної реальності. - К. : ВЦ "Просвіта", 2008. - С. 1020-1025.

Пахаренко В. "Як він ішов..." (духовний профіль Василя Симоненка на тлі його доби) : Літературознавчий есей / В. І. Пахаренко. - Черкаси : Брама - Україна, 2004. - 52 с.

Салига Т. Микола Вінграновський: "...Не одійде мій голос, голос мій не відлюбиться..." / Т. Салига // Слово і час. - 2012. - № 1. - С.17-29.

Сулима М. Шістдесятники й постшістдесятники / М. М. Сулима // Книжиця у семи розділах : Літ.-критич. ст. й дослідж. - К., 2006. - С. 306-402.

Тарнашинська Л. Українське шістдесятництво: профілі на тлі покоління: (Історико-літературний та поетикальний аспекти) / Л. Тарнашинська. - 2010. - С. 282-334; С. 361-369.

Ткаченко А. Василь Симоненко: Нарис життя і творчості. - К., 1990. - 312 с.

Творчість Дмитра Павличка в контексті української культури. До 80-річчя письменника: Збірник матеріалів // Studia methodologica. - Вип. 30. - Тернопіль : Редакційно-видавничий відділ ТНПУ ім. В. Гнатюка, 2010. - 286 с.

﻿На нашому каналі стартував марафон підготовки до ЗНО з української літератури. В рамках якого ми кожного дня будем викладати відео з новим твором. Підписуйтесь на наш канал та приєднуйтесь до марафону.

# data[].attributes.attachment_link.title
Григір Тютюнник (1931-1980) - Українська література на початку 60-х років ХХ ст. - Літературне шістдесятництво

# data[].attributes.attachment_link.description
Підручник містить відомості з теорії літератури, біографічні матеріали про письменників, огляд літературної спадщини майстрів слова, багатий ілюстративний матеріал та ін., а також художні тексти (повні або скорочені) - Українська література 11 клас (рівень стандарту) - Григір Тютюнник (1931-1980) - Українська література на початку 60-х років ХХ ст. - Літературне шістдесятництво

# data[].attributes.body
Уже дізнались про автора, то потрібно прочитати твір. Отож книга у ваших руках...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте фрагмент тексту. Повний текст твору вилучено за запитом правовласників!

Любові всевишній

П р и с в я ч у є т ь с я

Я виходжу з-за клуба, в новенькому дешевому костюмі (три вагони цегли розвантажив з хлопцями-однокурсниками, то й купив) і з чемоданчиком у руці. І перше, що бачу - хату Карпа Яркового. А перед нею - молоденька сосна рівними рядочками на жовтому піску. На ґанку Карпової хати стоїть Марфа Яркова і веде мене очима. Вона стоїть без хустки, сива, пишноволоса - колись її волосся сяяло проти сонця золотим, тепер не сяє. Видно, думаю собі, волосся умирає раніше, ніж людина...

Підійшовши ближче, я вклоняюся Марфі й кажу через молоденьку сосну:

- Здрастуйте, тітко.

Марфа ворушить губами і проводжає мене далі, аж доки я не увійду в сосну "велику" (у нас її називають ще: "та, що твій тато садив").

Дома мене стрічає мама, радіє, плаче і підставляє мені для поцілунку сині губи.

- Мамо, - питаю після того, як куці студентські новини розказано (сесію здав, костюм ось купив), - а чого тітка Марфа Яркова на мене так дивиться?

Мама довго мовчить, потім зітхає і каже:

- Вона любила твого тата. А ти на нього схожий...

Марфа - тоді її в селі за маленький зріст звали "маленькою Марфою" - знала, що лист від тата приходить раз на місяць. Вона чула його, мабуть, ще здалеку, той лист, мабуть, ще з півдороги. І ждала. Прийде до пошти, сяде на поріжку - тонесенька, тендітна, в благенькій вишиваній сорочині й рясній спідничині над босими ногами - і сидить, сяє жовтими кучерями з-під чорної хустки: втекла від молотарки або від косаря, за яким в'язала, або з лук, де сіно скиртують.

Сидить на поріжку і обриває пелюстки на ромашці, шепочучи: "Є - нема, є - нема, є...".

Коли з пошти виходив наш поштар дядько Левко - височенний, худющий, як сама худорба, з брезентовою поштарською сумкою через гостро підняте вгору плече, Марфа підхоплювалася йому назустріч і питалася тихо, зазираючи знизу в його очі:

- Дядечку Левку, а од Мишка є письомце?

- Нема, - одказував Левко, блукаючи очима поверх золотого Марфиного волосся, що вибилося з-під чорної хустки.

- Не брешіть, дядечку. Є...

- Ну - є! Є... так не тобі, а Софії.

- Дядечку Левку! Дайте я його хоч у руках подержу...

- Нельзя. Чужі письма нікому давати не можна. Заборонено.

- Я тільки в руках подержу, дядечку, і оддам. Сині Марфині очі запливають слізьми і сяють угору на дядька Левка - ще синіші.

Левко озирається довкола, зітхає немічно худими грудьми і манить Марфу пальцем за пошту. Там він дістає із суми конверт і простягає Марфі:

- На. Тільки нікому не кажи, що давав, бо за це... виженуть мене.

- Ні-ні-ні, дядечку! - аж похлинається від щирості Марфа. - Ось вам хрест святий!

Вона хапає з Левкових пучок листа - сльози рясно котяться їй по щоках - пригортає його до грудей, цілує в зворотну адресу...

- Чорнила слізьми не розмаж, - каже Левко і одвертається: жде.

Марфа, якщо поблизу не видко людей, нескоро віддає йому листа, мліючи з ним на грудях, і шепоче, шепоче...

- Ну, от бачте, нічого я йому і не зробила... Тепер несіть Софії. Я ж нічого йому не зробила... Спасибі, дядечку, рідненький... Нате вам осьо, вип'єте за його здоров'я.

Вона дістає з-за пазухи пожмаканого карбованця і вкладає Левкові в долоню.

- Хіба що за його здоров'я, - бурмотить Левко, - а так зроду не взяв би...

І чимчикує в село, наставивши вгору гостре плече з порожньою майже сумою (тоді не дуже-то люди писали один одному).

А Марфа біжить на роботу, птахою летить, щоб дов'язати до вечора свої шість кіп, і вітер сушить - не висушить сльози в її очах.

- А хто вам про це розказував, мамо? Дядько Левко?

- Ні. Він мовчав. Сама бачила й чула. Я теж-бо за нею слідкома з роботи тікала. Отуди ярком, ярком - і до пошти. Дивлюсь, а вона вже на поріжку сидить, жде... Вона щораз перша вгадувала, коли тато обізветься.

- І ви на неї не сердилися?

- У горі, сину, ні на кого серця немає. Саме горе.

- А як же то - вона вгадувала, а ви - ні?

- Хтозна, сину. Серце в усіх людей неоднакове. В неї таке, бач, а в мене таке... Вона за тата набагато молодша була. Йому тридцять три, а їй дев'ятнадцять. Два годочки прожила з Карпом своїм і нажилася на сто. Тато ж... він якось і не старів, однаковий зоставався і в двадцять, і в тридцять годочків... сокіл був, ставний такий, смуглий, очі так і печуть чорнющі. Гляне було - просто гляне і все, а в грудях так і потерпне. Може, тому, що він рідко піднімав очі. Більше долонею їх прикриє і думає про щось. А востаннє як бачила його (ходила з передачею аж у Ромни, їх туди повезли), то вже не пекли, а тільки голубили - такі сумні. Дивиться ними - як з туману.

Вони до нас на посиденьки ходили, Карпо і Марфа. Щовечора. І гомонимо бувало втрьох або співаємо потихеньку. Тато баритоном, а я другим йому помагаю, а Марфа першу веде. Голосок у ней тоді такий був, як і сама вона, ось-ось наче переломиться, ну, ловкий. А Карпа хоч викинь. Сидить у стелю дивиться. Або у вуса дме, то в один, то в другий - розпушує. То я йому галушок миску гарячих (він їсти страх любив), ложку в руки - їж, Карпе! І тьопає, як за себе кидає. Ми співаємо, а він вусами пару з миски ловить та сопе так, що каганець на столі як не погасне. "Я, - каже, - картоплю в галушках люблю. Картоплі треба більше кидать у галушки". Товстопикий був, товстоногий. І рудий - матінко ти моя... Як стара солома. Марфа проти нього - перепілочка. Ото гляне було, як він над галушками катується, зітхне посеред пісні й одвернеться, а сльози в очах, наче дві свічечки голубі. До тата... Я ж бачу. А він затулить надбрів'я долонею і співає. Або до тебе в колиску всміхається та приколисує легенько.

- Ти, Михайле, кажу, хоч би разочок на неї глянув. Бачиш, як вона до тебе світиться.

А він:

- Навіщо ж людину мучити, як вона й так мучиться?

Очі мамині сухі, голос ані здригнеться, і я чую за ним: спогади її не щемлять їй і не болять - вони закам'яніли.

ОСТАННІЙ ЛИСТ ВІД ТАТА

Учора дав мені товариш скалку від дзеркальця, і я вперше за два роки себе побачив. Побачив і не впізнав. Не тільки голова вся, а й брови посивіли. Зразу подумав був: може, то іній (це надворі було, не в бараці), тернув долонею - ні, не іній.

Більше не дивитимусь.

Роблю я тут, як і дома: вікна (тільки не для хат), двері (тільки не фильончасті), столи, ослони, ложки хлопцям ріжу на дозвіллі крадькома...

Погане виходить, серце болить, як подумаю, що це ж із моїх рук виходить отаке. Дерево хороше, в нашій стороні з нього білі палати робити б. Але сире. Та й інструмент не той, що в мене був. Ти його ще не спродала? Як буде скрута - не жалій. Він мені, мабуть, уже не пригодиться. Не так-то й далеко я зайшов, та далеко вертатися.

Ти питаєш, як нас годують, як удягають на зиму. Годують, так, такою смачною юшкою щодня, що навіть Карпо Ярковий п'ятнадцять мисок умолотив би, ще й добавки попросив! Вдягачка звичайна, селянам до неї не звикати.

Сю ніч снилася мені моя сосна. Це вона вже досі в коліно, а може, й вища. Сосна - а за нею річки синє крило... Ні ти, ні синок, мій колосок, чось давно не снитесь, тільки привиджуєтеся.

Сусіда мій по нарах молиться уві сні, а Бога не називає. До кого молиться?..

Соню!

Не суди мене гірко. Але я ніколи нікому не казав неправди і зараз не скажу: я чую щодня, що десь тут коло мене ходить Марфина душа нещасна. Соню, сходи до неї і скажи, що я послав їй, як співав на ярмарках Зіньківських бандуристочка сліпенький, послав три зозулі з поклоном, та не знаю, чи перелетять вони Сибір неісходиму, а чи впадуть од морозу.

("Сибір неісходиму" було нерішучою рукою закреслено густим чорним чорнилом, а вгорі тою ж рукою написано знову: "Сибір неісходиму").

Сходи, моя єдина в світі Соню! Може, вона покличе свою душу назад, і тоді до мене прийде забуття хоч на хвильку.

Обнімаю тебе і несу на руках колиску з сином, доки й житиму..."

Коли се було... А я досі думаю: "Як вони чули один одного - Марфа і тато? Як?.."

А ще думаю:

"Чому вони не одружилися, отак один одного чуючи?" - Тоді не було б тебе... - шумить велика "татова сосна"

# data[].attributes.attachment_link.title
Три зозулі з поклоном - Григір Тютюнник, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Три зозулі з поклоном" (автор: Тютюнник Григір Михайлович). Читати повністю електронну книгу Григір Тютюнник - Три зозулі з поклоном онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.body
Прочитали, а тепер перегляньте фільм.

# data[].attributes.body
Зараз прослухайте пісню "Летіла зозуля через мою хату". Саме вона стала поштовхом для написання однієї з найчарівніших перлин української літератури.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Іванка Червінська

# data[].attributes.attachment_link.title
Іванка Червінська & Gypsy Lyre - Летіла зозуля

# data[].attributes.body
Аналізуємо твір.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЗНО Корисні відео для навчання

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО  Українська література  11 клас  Г  Тютюнник «Три зозулі з поклоном»

# data[].attributes.body
Читаємо і складаємо паспорт твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Три зозулі з поклоном" - новела "майстра художньої деталі" Григора Тютюнника. Лаконічно і тонко автор описує драматичну, але світлу і зворушливу, історію людських почуттів.

Детальний аналіз новели, цитатна характеристика персонажів, скорочений переказ твору - усе в нашому матеріалі. Готуйся до ЗНО разом з нами!

Жанр твору:

новела

Присвята твору:

"Присвячено любові всевишній" (незвична присвята - не людині, а високому почуттю, звеличеному в новелі).

Тема новели:

зображення складності людських стосунків через історію нещасливого кохання (любовний трикутник Михайло - Софія - Марфа).

Ідея новели:

Возвеличення любові як високої християнської цінності. Любов у героїв - божий дар, почуття, яке вивищує людину над буденністю, очищує її.

Сюжет новели:

Заміжня Марфа Яркова сильно кохає репресованого Михайла, у якого є дружина Софія і син. Софія розповідає синові історію цього кохання. Михайло засланий у Сибір і більше звідти не повернеться.

Раз на місяць Софії приходить лист від чоловіка. Марфа вмовляє поштаря дати їй потримати листа. Соня знає про кохання Марфи, але не звинувачує її.

Пояснення назви новели "Три зозулі з поклоном"

Назва новели символізує любовний трикутник - три долі головних героїв.

"Три зозулі з поклоном" - це поширене серед українців привітання, з яким зверталися, щоб позбавити мук закохану людину, якій не могли відповісти взаємністю. Таке привітання означало: забудь, покинь, залиш мене, відпусти. Як відомо, зозуля гнізда не мостить, тож людина повинна була зрозуміти, що її кохання приречене, не матиме відповіді.

Написано під впливом почутої пісні "Летіла зозуля через мою хату" у виконанні сліпого бандуриста.

Сюжет є значною мірою автобіографічним: в образі Михайла автор показав свого репресованого у 1937 р. батька, оповідач нагадує самого автора в юності.

Композиційні особливості:

наявність обрамлення (розпитування матері сином) і трьох частин;

переплетіння голосів Соні, Михайла та їхнього сина;

зміщення часових площин (хронологічну послідовність подій порушено);

кожний фрагмент має свого головного героя, але в центрі - образ Марфи.

Персонажі:

студент (оповідач),

його мати Софія,

чоловік Софії - Михайло,

поштар дядько Левко,

Марфа Яркова (дівчина, що кохала Михайла),

чоловік Марфи - Карпо.

Оповідач

Оповідач - студент, який приїздить у рідне село. Про нього ми не дізнаємося нічого, проте через нього дізнаємося про трагічну історію його родини.

Михайло

Михайло - батько оповідача.

"Сокіл був, ставний такий, смуглий, очі так і печуть, чорнющі. Гляне, було, просто гляне і все, а в грудях так і потерпне" (так про Михайла розповідає його дружина Софія).

Михайло гарний не лише зовні, а й духовно: благородний, співчутливий, мудрий. Він знає про пристрасне почуття юної Марфи до нього, дуже переживає через це, більше того, має до Марфи почуття, відчуває глибокий духовний зв'язок (навіть у засланні нібито відчуває, що її душа прилітає до нього), проте для нього все ж важливіше щастя власної родини: дружини й сина.

Михайло репресований, засланий у Сибір (звідти й пише листи до дружини) і більше звідти не повернеться.

Софія

Софія (мати оповідача) - її зовнішність у творі не описано, проте дізнаємося про її вдачу: впевнена, тактовна, співчутлива. Вона не засуджує Марфу, яка кохає її чоловіка, а навпаки, з розумінням ставиться до її почуттів (навіть радить чоловікові, щоб той глянув на Марфу, яка дуже мучиться).

Почуття всередині любовного трикутника складні: Софія й Марфа не ворогують, а співчувають одна одній.

Марфа Яркова

Марфа Яркова - дівчина, що закохалася в Михайла (батька оповідача), чекає листів від нього (хоча ці листи адресовано й не їй, а Софії):

"Прийде до пошти, сяде на порiжку-тонесенька, тендiтна, в благенькiй вишиванiй сорочинi й ряснiй спiдничинi над босими ногами-i сидить, сяє жовтими кучерями з-пiд чорної хустки: втекла вiд молотарки або вiд косаря... Сидить на порiжку i обриває пелюстки на ромашцi, шепочучи: "Є-нема, є-нема, є...""

В іншому фрагменті описано Марфу в більш пізньому віці, коли вона зустрічає студента-оповідача:

"Вона стоїть без хустки, сива, пишноволоса-колись її волосся сяяло проти сонця золотим, тепер не сяє. Видно, думаю собi, волосся умирає ранiше, нiж людина..."

Марфа - дуже пристрасна, співчутлива дівчина. Її кохання незвичайне: вона відчуває глибокий духовний зв'язок із Михайлом. Виявляється це навіть у тому, що вона передчуває, коли від нього на пошту приходить лист до родини. У шлюбі зі своїм чоловіком Карпом дівчина почуває себе нещасною.

Карпо

Карпо - чоловік Марфи.

"Товстопикий був, товстоногий. I рудий - матiнко ти моя... Як стара солома. Марфа проти нього - перепiлочка".

Карпо має дуже негарну зовнішність, у творі про нього сказано лише, що він "сопе над галушками". Марфа з чоловіком, проживши два роки, "нажилася на сто".

Дядько Левко

Дядько Левко - поштар.

"Височенний, худющий, як сама худорба, з брезентовою поштарською сумкою через гостро пiдняте вгору плече".

Цей персонаж відіграє другорядну роль, але саме він приносить листи від Михайла до родини, які відіграють у творі важливу роль.

Сам Левко - гарна, співчутлива людина. Він дає нещасній Марфі потримати листа від Михайла, що дуже тішить дівчину. Він робить це, незважаючи на те, що це є порушенням, за яке його можуть вигнати з роботи.

Новела починається тим, що герой-оповідач (студент) виходить з-поза клубу в новенькому дешевому костюмі (три вагони цегли розвантажив з хлопцями-однокурсниками, то й купив) і з чемоданчиком у руці. І перше, що бачить, - хату Карпа Яркового. Перед нею рівними рядочками на жовтому піску молоденькі сосни.

На ґанку стоїть Марфа Яркова й проводжає юнака очима:

" Вона стоїть без хустки, сива, пишноволоса - колись її волосся сяяло проти сонця золотим, тепер не сяє. Видно, думаю собi, волосся умирає ранiше, нiж людина... "

Хлопець (оповідач) підходить ближче й чемно вітається з тіткою. Марфа ворушить губами й проводжає його поглядом далі, поки не ввійшов у великі сосни - ті, що його тато садив.

Дома хлопець цілує свою матір, Софію, розповідає куці студентські новини й питає, чому це тітка Марфа так на нього дивиться. Мати зітхає й говорить, що тітка Марфа любила його тата Михайла, а він на нього дуже схожий.

Марфа (тоді її за маленький зріст звали "маленькою Марфою") серцем відчувала, коли від тата надходив лист (тато оповідача перебував у засланні в Сибіру, звідти писав родині листи). Вона ніби відчувала його здалеку, прямувала до пошти, чекала, втікши з поля від косаря.

Коли виходив однорукий поштар - дядько Левко ("височенний, худющий, як сама худорба, з брезентовою поштарською сумкою через гостро пiдняте вгору плече"), Марфа підхоплювалася і тихо питала, зазираючи у вічі, чи є від Мишка "писемце". Поштар говорив, що немає, а вона не вірила. Тоді дядько Левко здавався й відповідав, що є, але не їй, а Софії. Марфа просила дати їй листа хоч у руках потримати. Поштар відмовлявся, бо це заборонено, потім усе ж віддавав та наказував, щоб нікому не казала, бо його з роботи виженуть.

Дівчина хапає листа, притискає до грудей, цілує і довго з ним мліє. Потім віддає, дістає дядькові Левку карбованця, щоб випив за здоров'я Мишка, й птахою мчить на роботу, а вітер ніяк не висушить сльози в її очах.

Хлопець питає в матері, хто їй про це розповів - чи не дядько Левко? Мати відповіла, що сама це бачила й чула, бо тікала з роботи слідом за Марфою, яка вгадувала, коли буде лист від тата. Син запитав:

"- І ви на неї сердилися?
- У горі, синку, ні на кого серця нема. Саме горе".

Михайлові було тридцять три роки, а Марфі - дев'ятнадцять. Два роки прожила вона зі своїм чоловіком Карпом і "нажилася за сто".

Тато ж героя-оповідача якось і не старів:

"Сокіл був, ставний такий, смуглий, очі так і печуть, чорнющі. Гляне, було, просто гляне і все, а в грудях так і потерпне" (Софія про Михайла).

Востаннє, як мама бачила тата (ходила аж у Ромни, заарештованих туди повезли), то його очі вже "не пекли, а тільки сумно голубили".

Карпо і Марфа ходили до них на посиденьки. Розмовляли, співали втрьох. А Карпо (чоловік Марфи) в цей час то у вуса дмухав, то галушки наминав, тільки сопів:

"Товстопикий був, товстоногий. I рудий - матiнко ти моя... Як стара солома. Марфа проти нього - перепiлочка".

Гляне, бувало, як її чоловік над галушками сопе - і сльози в очах. Гляне на тата, а той затулить долонею надбрів'я і співає. Софія говорить йому, щоб хоч раз на Марфу глянув, бо вона так до нього й світиться. А Михайло відповідав:

"Навіщо людину мучити, як вона і так мучиться".

Останній лист від тата

Батько писав, що глянув якось на себе в уламок дзеркальця - увесь сивий. Думав, що іній. Часто сниться йому робота - наче робить вікна, двері, столи. І тепер вирізає хлопцям на дозвіллі ложки. А цю ніч снилася йому його сосна, "річки синє крило".

Далі просить, щоб дружина не судила його гірко, бо відчуває, що десь витає біля нього "нещасна Марфина душа". Тож хай Соня піде й скаже Марфі, що послав він їй "три зозулі з поклоном", як казав сліпий бандурист на Зіньківському ярмарку. От тільки не знає, чи перелетять вони Сибір несходиму, а чи впадуть од морозу.

"Сибір несходиму" було нерішуче закреслено густим чорнилом, а потім написано знову. І хай Соня попросить Марфу, щоб покликала та свою душу назад, і тоді хоч на хвильку прийде забуття. Закінчувався лист таким:

"Обнімаю тебе і несу на руках колиску з сином, доки й житиму..."

Давно все це минуло, а герой-оповідач і досі думає, як же вони відчували одне одного - Марфа і тато. А ще міркує - чому не одружилися, коли отак одне одного чули? У відповідь шумить велика "татова сосна":

Новела "Три зозулі з поклоном" заслуговує на твою увагу і прочитання тексту! Якщо ж у тебе добре розвинена слухова пам'ять або ти хочеш її потренувати чи просто освіжити твір у пам'яті, радимо послухати аудіо запис "Три зозулі з поклоном". Переконані: твір не залишить тебе байдужим!
Хочеш більше корисних матеріалів для підготовки до ЗНО? Підписуйся на наш канал на Youtube ! Там багатеЗНО цікавого :)

# data[].attributes.attachment_link.title
Григір Тютюнник "Три зозулі з поклоном": аналіз твору, скорочений переказ, цитатна характеристика персонажів!

# data[].attributes.attachment_link.description
"Три зозулі з поклоном" - новела "майстра художньої деталі" Григора Тютюнника. Лаконічно і тонко автор описує драматичну, але світлу і зворушливу, історію людських почуттів. Детальний аналіз новели, цитатна характеристика персонажів, скорочений переказ твору - усе в нашому матеріалі. Готуйся до ЗНО разом з нами!

# data[].attributes.body
Звичайно, тести, нам без них не можна)))

# data[].attributes.attachment_link.title
Iнтерактивне навчання

# data[].attributes.attachment_link.description
Курси Зовнішнє незалежне оцінювання Українська література. Інтерактивний довідник-практикум із тестами (Гарюнова Ю. О., Тищенко З. Р., Бутко С. Г., Літвінова І. М.) Заняття 44. Григір Тютюнник. Новела "Три зозулі з поклоном" Заняття 44. Тест "Як на ЗНО"

# data[].attributes.body
Дайте усні відповіді

1. Який епіграф твору?

2. За що купив оповідач дешевий костюм?

3.Як звали дружину Карпа Яркового?

4. Який вік Марфи

5. Чому Марфа проводжає оповідача – хлопця поглядом?

6. Як у селі звали Марфу?

7. Як звали поштаря?

8. Який тембр голосу мав батько оповідача Михайло?

9. Що любив їсти Карпо Ярковий?

10. Якого кольору волосся в Карпа?

11.Чому Михайло не зізнався в коханні Марфі?

12. Що сниться Михайлові на засланні?

13.Що Михайло послав Марфі з Сибіру?

14. Яку фразу в листі Михайло, закресливши, написав знову?

15. Як звали дружину Михайла?

16. Назвіть останню фразу листа Михайла

17. Яке питання непокоїть оповідача – хлопця?

18. Яку відповідь на роздуми хлопця дає сосна?