# data[].attributes.headline
Зрушення в національно- культурному житті України в 20-30 і рр. ХХ століття

# data[].attributes.subject
Зрушення в національно- культурному житті України в 20-30 і рр. ХХ століття

# data[].attributes.body
Коренізація і українізація

Головна причина коренізації, яка на теренах Української соціалістичної радянської республіки (УСРР) отримала назву українізації – прагнення російських більшовиків та їхніх союзників в Україні змінити негативне ставлення місцевого населення до влади, показати, що вона не є окупаційною, а своєю українською; УСРР – не штучно створене державне утворення, а справді українська держава. Більше того, декларуючи політику розвитку національної культури та мови більшовики вчергове протиставляли себе поваленому режиму Російської імперії, яку вони таврували, як «в’язницю народів».

# data[].attributes.headline
"Головна причина українізації – прагнення російських більшовиків та їхніх союзників в Україні змінити негативне ставлення місцевого населення до влади".

# data[].attributes.subject
"Головна причина українізації – прагнення російських більшовиків та їхніх союзників в Україні змінити негативне ставлення місцевого населення до влади".

# data[].attributes.body
Проаналізуйте дане висловлювання. Чи погоджуєтесь ви з даним твержденням? Відповідь агрументуйте

# data[].attributes.headline
Основними напрямками політики українізації стали:- залучення представників корінної національності до управлінського апарату УСРР;- впровадження української мови як офіційної мови освіти, науки та державного управління на теренах республіки, а також в районах компактного проживання українців;- сприяння розвитку українського книговидання, театру, кінематографу, виховання кадрів української комуністичної інтелігенції тощо.

# data[].attributes.subject
Основними напрямками політики українізації стали:- залучення представників корінної національності до управлінського апарату УСРР;- впровадження української мови як офіційної мови освіти, науки та державного управління на теренах республіки, а також в районах компактного проживання українців;- сприяння розвитку українського книговидання, театру, кінематографу, виховання кадрів української комуністичної інтелігенції тощо.

# data[].attributes.headline
Одним із незаперечних досягнень українізації стало подолання ситуації неписемності. Так, якщо у 1926 р. неписемними були 47% населення, то у 1934 р. лише 8%. Варто відмітити, що саме українська мова для більшості людей, які здобували початкову освіту, ставала першої мовою, якою вони могли читати та писати, а отже – здобувати нові знання. Станом на 1929 р. 97% усіх дітей, що жили в Україні, здобували освіту українською мовою. Вона ж була основною мовою навчання у 80% середніх шкіл. У 30% вищих навчальних закладів освіту здобували виключно українською. У 1933 р. з 426 газет УСРР 373 – видавалися українською мовою.

# data[].attributes.subject
Одним із незаперечних досягнень українізації стало подолання ситуації неписемності. Так, якщо у 1926 р. неписемними були 47% населення, то у 1934 р. лише 8%. Варто відмітити, що саме українська мова для більшості людей, які здобували початкову освіту, ставала першої мовою, якою вони могли читати та писати, а отже – здобувати нові знання. Станом на 1929 р. 97% усіх дітей, що жили в Україні, здобували освіту українською мовою. Вона ж була основною мовою навчання у 80% середніх шкіл. У 30% вищих навчальних закладів освіту здобували виключно українською. У 1933 р. з 426 газет УСРР 373 – видавалися українською мовою.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
імені Т.Г. Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
ІМПЕРІЯ УКРАЇНА: Серія 1 - Зелений Клин.

# data[].attributes.headline
Поле битви – українська мова

# data[].attributes.subject
Поле битви – українська мова

# data[].attributes.body
З Постанови пленуму ЦК КП(б)У з національного питання (1922 р., жовтня 6)

Перед Українською пролетарською державою постає складне і важливе завдання: створити українську соціалістичну державність, українську школу, зрівнюючи в правах українську мову з російською, мову українського селянства з мовою українського пролетаріату, — перешкодити українській контрреволюції використати національну українську соціалістичну державність і народну українську школу для своїх класових цілей. Прагнення української контрреволюції оволодіти культурним життям країни особливо стало помітним після невдачі всіх спроб українського націоналізму шляхом насильственного перевороту встановити свою владу на Україні. [...]

Для здійснення вищезазначених принципів ЦК КП(б)У пропонує такі конкретні заходи:

1. Щодо української мови

а) Повна абсолютна рівноправність української і російської мов, рішуча боротьба проти всякої штучної українізації і русифікації і водночас усунення тих перешкод, які затримували б природний розвиток української культури, або які відрізували б українському селянству доступ до ознайомлення з російською культурою. Боротьба проти всякого прагнення зробити з української мови засіб відособлення і протиставлення українських робітників і селян — російським. Вживання тієї чи іншої мови є воля кожного, і держава не повинна ділити свої установи на такі, в яких вплив був би за російською мовою, і на такі, в яких вплив був би за українською мовою.

б) Необхідно заборонити офіціальним установам і особам відмовлятися від розгляду тих чи інших документів або матеріалів на тій лише підставі, що вони написані російською або українською мовами.

в) У школах з викладанням російською мовою необхідне запровадження обов’язкового вивчення української мови, а в школах з українською мовою російська мова повинна бути обов’язковим предметом вивчення.

г) Мова викладання в школах повинна вводитись згідно з організованим волевиявленням населення, вираженим у вигляді постанови Пленуму Ради, або з’їзду Рад, що повинно бути узаконене особливим декретом. А думка викладацького персоналу при визначенні мови викладання до уваги не повинна братися.

д) 3 метою сприяння вивченню комуністами української мови вважати необхідним запровадження викладання української мови як обов’язкового предмета в радпартшколах, приділивши їй достатню кількість годин з тим, щоб ті, що закінчують школу, фактично знали її. В тих губерніях, де є для цього умови, визнати бажаним вести викладання в радпартшколах на українській мові.

# data[].attributes.headline
На початку ХХ ст. українська мова не мала загальноприйнятого стандарту правописання: існували власні норми на західноукраїнських теренах (наприклад, у Галичині та на Закарпатті), що значною мірою різнились від стандартів Наддніпрянської України.На хвилі українізації було прийнято рішення уніфікувати стандарт правописання української мови. З ініціативи народного комісара освіти Миколи Скрипника було скликану Харківську правописну конференцію, що й мала досягнути мети єдиного правописного стандарту. Її результатом стала поява Правопису української мови (так званий «Харківський», або «Скрипнівка»). Останній був затверджений не лише на території УСРР, але й на українських теренах у складі Польщі – у Галичині (1929 р. його схвалила провідна українська наукова організація цього регіону – Наукове товариство імені Шевченка). У 1933 р. була створена нова правписна комісія на чолі із Андрієм Хвилею (Олінтером), що взялася до зміни правопису 1928 р., визнавши його націоналістичним. У подальшому норми українського правописання трансформувалися вбік наближення його до норм російської мови.

# data[].attributes.subject
На початку ХХ ст. українська мова не мала загальноприйнятого стандарту правописання: існували власні норми на західноукраїнських теренах (наприклад, у Галичині та на Закарпатті), що значною мірою різнились від стандартів Наддніпрянської України.На хвилі українізації було прийнято рішення уніфікувати стандарт правописання української мови. З ініціативи народного комісара освіти Миколи Скрипника було скликану Харківську правописну конференцію, що й мала досягнути мети єдиного правописного стандарту. Її результатом стала поява Правопису української мови (так званий «Харківський», або «Скрипнівка»). Останній був затверджений не лише на території УСРР, але й на українських теренах у складі Польщі – у Галичині (1929 р. його схвалила провідна українська наукова організація цього регіону – Наукове товариство імені Шевченка). У 1933 р. була створена нова правписна комісія на чолі із Андрієм Хвилею (Олінтером), що взялася до зміни правопису 1928 р., визнавши його націоналістичним. У подальшому норми українського правописання трансформувалися вбік наближення його до норм російської мови.

# data[].attributes.body
Пригадайте, які уряди приймали закон про мову в Україні в період революції. Порівняйте основні зміни в граматику української мови.

# data[].attributes.headline
Випишіть імена українських письменників і їх праці

# data[].attributes.subject
Випишіть імена українських письменників і їх праці

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська проза 20–30-х років ХХ століття. Українська література 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська література як новий етап в історії національної культури. Українська література 11 клас

# data[].attributes.headline
Для багатьох мешканців України чия молодість припала на часи національно-визвольних змагань, українсько-більшовицьких та українсько-польської воєн, політика більшовиків справила враження не тимчасового вимушеного кроку, а довготривалої стратегії щодо розвитку національної культури.1920-ті – час піднесення молодої української літератури. Її представники одночасно вірили у можливість побудови ідеального справедливого комуністичного суспільства, а також у те, що саме у цьому суспільстві свобода творчості та самовираження буде однією з найвищих цінностей.У літературу приходять сотні юнаків та дівчат, яких єднає прагнення творити нову українську радянську літературу, шукати нові творчі форми та бути вільними у своєму пошуку.У Харкові, – столиці УСРР у 1919 – 1934 рр., з’явилися різноманітні творчі літературні об’єднання: «Плуг» (Спілка селянських письменників України) (1922 р.), «Гарт» (Союз українських пролетарських письменників) (1923 р.), ВАПЛІТЕ (Вільна академія пролетарської літератури) (1926). Потужним літературні об’єднання існували й в інших українських містах, зокрема у Києві – «МАРС» («Майстерня революційного слова») (1924 р.), «Аспанфут» («Асоціація панфутуристів») (1921 р.) та ін.

# data[].attributes.subject
Для багатьох мешканців України чия молодість припала на часи національно-визвольних змагань, українсько-більшовицьких та українсько-польської воєн, політика більшовиків справила враження не тимчасового вимушеного кроку, а довготривалої стратегії щодо розвитку національної культури.1920-ті – час піднесення молодої української літератури. Її представники одночасно вірили у можливість побудови ідеального справедливого комуністичного суспільства, а також у те, що саме у цьому суспільстві свобода творчості та самовираження буде однією з найвищих цінностей.У літературу приходять сотні юнаків та дівчат, яких єднає прагнення творити нову українську радянську літературу, шукати нові творчі форми та бути вільними у своєму пошуку.У Харкові, – столиці УСРР у 1919 – 1934 рр., з’явилися різноманітні творчі літературні об’єднання: «Плуг» (Спілка селянських письменників України) (1922 р.), «Гарт» (Союз українських пролетарських письменників) (1923 р.), ВАПЛІТЕ (Вільна академія пролетарської літератури) (1926). Потужним літературні об’єднання існували й в інших українських містах, зокрема у Києві – «МАРС» («Майстерня революційного слова») (1924 р.), «Аспанфут» («Асоціація панфутуристів») (1921 р.) та ін.

# data[].attributes.headline
1920-ті – час великих сподівань у тому числі й у галузі творчості. Серед молоді ширилася думка про те, що справжній митець не завжди повинен мати освіту, а його творчість може бути запрограмованим, технологічним процесом. Це викликало нерозуміння та гостру критику з боку вже знаних літераторів, яких творча молодь кепкуючи найменувала «олімпійцями» (тобто мешканцями «літературного олімпу»). Початок дискусії поклала стаття «Про критику і критиків у літературі» учасника літературної групи «Плуг» Григорія Яковенка (вихідця з селянської родини на Катеринославщині), який звинуватив конкурсне журі журналу «Червоний шлях» в «олімпійстві», перешкоджанні входженню молоді «від плуга та верстата» в літературу. Приводом до цього стало рішення редакції журналу відхилити художньо незріле оповідання.Лише знищивши цих людей, придушивши якийсь натяк на відходження від генеральної лінії партії, владі СРСР вдалося втримати українське мистецьке середовище у вигідних їй межах.30 квітня 1925 р. вийшла стаття-відповідь Миколи Хвильового «Про “сатану в бочці”, або про графоманів, спекулянтів та інших “просвітян”», в якій він критикував низькопробне, масове мистецтво (так звані «азіатські просвіти»). Натомість Хвильовий наполягав на тому, що перед справжніми українськими письменниками стоїть один вибір: «Треба негайно на настирливе запитання: «Европа чи просвіта», відповісти: – «Европа». Це тим більше потрібно, що в той час, коли вже чути побідні кроки азіатського ренесансу». Згодом дискусія про напрямки розвитку літератури як мистецтва розширилась до обговорення перспектив українізації.У 1926 р. М. Хвильовий вдався до критики російських літературних організацій, наполягаючи на тому, що орієнтиром для українських письменників має стати широке поле світової культури («Геть від Москви!»). Хоча тези Хвильового не мали політичного забарвлення, вони викликали неабияке занепокоєння партійного керівництва. Тодішні лідери українських комуністів – Микола  Скрипник, Володимир Затонський, Андрій  Хвиля, Панас Любченко та ін.) взяли участь у полеміці, проте дискутували не про мистецтво, а про його політичне значення, послуговувались відверто брудними методами таврування своїх опонентів «буржуазними націоналістами», що в умовах радянської дійсності було надзвичайно важким обвинуваченням.Дискусія завершилась у 1930 – 1933 рр., одночасно з цим комуністичний уряд розпочне політику репресування української інтелігенції, у тому числі й прихильників ідей М. Хвильового. 

# data[].attributes.subject
1920-ті – час великих сподівань у тому числі й у галузі творчості. Серед молоді ширилася думка про те, що справжній митець не завжди повинен мати освіту, а його творчість може бути запрограмованим, технологічним процесом. Це викликало нерозуміння та гостру критику з боку вже знаних літераторів, яких творча молодь кепкуючи найменувала «олімпійцями» (тобто мешканцями «літературного олімпу»). Початок дискусії поклала стаття «Про критику і критиків у літературі» учасника літературної групи «Плуг» Григорія Яковенка (вихідця з селянської родини на Катеринославщині), який звинуватив конкурсне журі журналу «Червоний шлях» в «олімпійстві», перешкоджанні входженню молоді «від плуга та верстата» в літературу. Приводом до цього стало рішення редакції журналу відхилити художньо незріле оповідання.Лише знищивши цих людей, придушивши якийсь натяк на відходження від генеральної лінії партії, владі СРСР вдалося втримати українське мистецьке середовище у вигідних їй межах.30 квітня 1925 р. вийшла стаття-відповідь Миколи Хвильового «Про “сатану в бочці”, або про графоманів, спекулянтів та інших “просвітян”», в якій він критикував низькопробне, масове мистецтво (так звані «азіатські просвіти»). Натомість Хвильовий наполягав на тому, що перед справжніми українськими письменниками стоїть один вибір: «Треба негайно на настирливе запитання: «Европа чи просвіта», відповісти: – «Европа». Це тим більше потрібно, що в той час, коли вже чути побідні кроки азіатського ренесансу». Згодом дискусія про напрямки розвитку літератури як мистецтва розширилась до обговорення перспектив українізації.У 1926 р. М. Хвильовий вдався до критики російських літературних організацій, наполягаючи на тому, що орієнтиром для українських письменників має стати широке поле світової культури («Геть від Москви!»). Хоча тези Хвильового не мали політичного забарвлення, вони викликали неабияке занепокоєння партійного керівництва. Тодішні лідери українських комуністів – Микола  Скрипник, Володимир Затонський, Андрій  Хвиля, Панас Любченко та ін.) взяли участь у полеміці, проте дискутували не про мистецтво, а про його політичне значення, послуговувались відверто брудними методами таврування своїх опонентів «буржуазними націоналістами», що в умовах радянської дійсності було надзвичайно важким обвинуваченням.Дискусія завершилась у 1930 – 1933 рр., одночасно з цим комуністичний уряд розпочне політику репресування української інтелігенції, у тому числі й прихильників ідей М. Хвильового. 

# data[].attributes.attachment_link.title
32 Про Миколу Зерова і літературну дискусію 1920 x рр

# data[].attributes.attachment_link.title
Український кінематограф 20-30-х років | Пишемо історію

# data[].attributes.headline
«Найважливішим з мистецтв є кіно …»

# data[].attributes.subject
«Найважливішим з мистецтв є кіно …»

# data[].attributes.body
Саме так трактував кіно лідер більшовиків Володимир Ленін. Розуміючи, що саме цей доступний та легкий для сприйняття широкими масами вид мистецтва може прислужитися справі поширення комуністичної ідеології.1920-ті стали епохою піднесення українського кінематографу, часом формування його традиції.

Кінематограф розвивався на українських теренах ще задовго до 1920-х. Згадати б, наприклад, постать Данила Сахненка (1875 – 1930) уродженець дніпровської Мандриківки. У 1911 р. він заснував кіноательє «Родіна», реорганізоване у акціонерне товариство «Південноросійське синематографічне АТ Сахненко, Щетинін і Ко». Протягом 1911 – 1914 рр. наш земляк відзняв низку німих фільмів на історичну тематику («Запорозька Січ», «Мазепа»). У якості його наукового консультанта виступав інший славетний дніпрянин – Дмитро Яворницький. У СРСР кінематограф перестав бути приватною ініціативою. Держава поступово поширювала монопольне становище й у цій галузі.

У 1922 р. було створено Всеукраїнське фотокіноуправління (ВУФКУ) – державна кінематографічна інституція, яка визначала розвиток кіно УСРР до початку 1930-х рр. ВУФКУ отримала у своє підпорядкування кіностудії в Одесі (1907), Ялті (1917 р.). У 1925 р. у Києві було засновано Київську кінофабрику (нині Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка). У якості сценаристів ВУФКУ працюють талановиті українські літератори – Юрій Яновський, Ісаак Бабель, Олександр Корнійчук, Майк Йогансен, Григорій Косинка (Стрілець). Вершиною українського кінематографу 1920-х – 1930-х стає творчість режисерів-новаторів – Олександра Довженка  і Дзиґи Вертова (Давида Кауфмана).

# data[].attributes.headline
Ставлення до українізації серед лідерів комуністичної партії було неоднозначним. Ще у 1923 р. Дмитро Лебідь – другий секретар Комуністичної партії (більшовиків) України (КП(б)У), наголошував на існуванні двох культур: «культура міста – це російська культура, а культура села – українська». Першу він вважав прогресивною, тією, що відповідає ленінській теорії комунізму. Українська ж трактувалася ним як відстала, дрібнобуржуазна, а тому ворожа радянській владі. Проте у 1923 р. така точка зору не отримала підтримки вищого керівництва СРСР з однієї простої причини: вони боялися таврувати українську культуру і тим самим ще більше налаштовувати проти себе населення УСРР, більшість з якого говорило саме українською мовою.У 1926 р. Йосип Сталін, генеральний секретар ВКП (б), занепокоєний ходом літературної дискусії, пише до керівника КП(б)У Лазаря Кагановича із вимогою приділити увагу процесу українізації, яка може призвести до «відчуження української культури і української громадськості від культури і громадськості загальнорадянської». На рівні пересічних громадян українізація також не завжди сприймалась однозначно. Люди, які ще за часів Російської імперії, обрали російську мову і культуру, як універсальний спосіб здобуття освіти, побудови кар’єри, форми творчого вираження, дуже неохоче сприймали зміну ситуації.У 1929 р. виходить друком п’єса українського драматурга і письменника Миколи Куліша (1892 – 1937). В основу твору покладено анекдотичну історію про те, як харківський службовець Мина Мазайло вирішив змінити своє прізвище на престижніше – російське Мазєнін. Але суперечка з приводу цього факту поступово переходить у сімейну дискусію і виходить на рівень глобальної проблеми.

# data[].attributes.subject
Ставлення до українізації серед лідерів комуністичної партії було неоднозначним. Ще у 1923 р. Дмитро Лебідь – другий секретар Комуністичної партії (більшовиків) України (КП(б)У), наголошував на існуванні двох культур: «культура міста – це російська культура, а культура села – українська». Першу він вважав прогресивною, тією, що відповідає ленінській теорії комунізму. Українська ж трактувалася ним як відстала, дрібнобуржуазна, а тому ворожа радянській владі. Проте у 1923 р. така точка зору не отримала підтримки вищого керівництва СРСР з однієї простої причини: вони боялися таврувати українську культуру і тим самим ще більше налаштовувати проти себе населення УСРР, більшість з якого говорило саме українською мовою.У 1926 р. Йосип Сталін, генеральний секретар ВКП (б), занепокоєний ходом літературної дискусії, пише до керівника КП(б)У Лазаря Кагановича із вимогою приділити увагу процесу українізації, яка може призвести до «відчуження української культури і української громадськості від культури і громадськості загальнорадянської». На рівні пересічних громадян українізація також не завжди сприймалась однозначно. Люди, які ще за часів Російської імперії, обрали російську мову і культуру, як універсальний спосіб здобуття освіти, побудови кар’єри, форми творчого вираження, дуже неохоче сприймали зміну ситуації.У 1929 р. виходить друком п’єса українського драматурга і письменника Миколи Куліша (1892 – 1937). В основу твору покладено анекдотичну історію про те, як харківський службовець Мина Мазайло вирішив змінити своє прізвище на престижніше – російське Мазєнін. Але суперечка з приводу цього факту поступово переходить у сімейну дискусію і виходить на рівень глобальної проблеми.

# data[].attributes.headline
Досягнувши тактичної

# data[].attributes.body
Досягнувши тактичної мети (опанування Україною та перетворення її на невід’ємну частину радянської імперії), більшовицька влада на початку 1930-х рр. згортає політику українізації та розпочинає боротьбу з найяскравішими представниками українського культурного відродження. Невеликій частині вдалося поступитися своїми поглядами, адаптуватися до нових «правил гри» із владою. Натомість найбільш вільні та незалежні стали жертвами злочинної радянської машини.

# data[].attributes.headline
Сандормох – «Голгофа» української культури

# data[].attributes.subject
Сандормох – «Голгофа» української культури

# data[].attributes.body
Сандормох – урочище на півночі Росії (територія сучасної Республіки Карелія Російської Федерації) – спеціальний полігон Наркомату внутрішніх справ СРСР, що використовувався для здійснення масових страт в’язнів радянських таборів.

27 жовтня – 4 листопада 1937 року в тут співробітниками радянської держбезпеки було убито 1111 (за іншими даними 1116) людей. Серед них – творець українського експериментального театру Лесь Курбас, письменники і поети Микола Зеров, Валер’ян Підмогильний, Валер’ян Поліщук, Микола Куліш, Григорій Епік, історики Матвій Яворський, Володимир Чехівський та ін.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал ZIK

# data[].attributes.attachment_link.title
Історична правда з Вахтангом Кіпіані: Розстріляне відродження

# data[].attributes.headline
У 1958 р. польськомовний журнал «Культура», редакція якого розташовувалась у Парижі готував до видання збірку антологію української поезії 1920-х – 1930-х рр. Редактор журналу Єжи Гедройць, роздумуючи над можливою назвою книги, запропонував укладачу збірки Юрію Лавриненку назвати її «Розстріляне відродження». Нині це визначення позначає цілу епоху становлення української культурної традиції.

# data[].attributes.subject
У 1958 р. польськомовний журнал «Культура», редакція якого розташовувалась у Парижі готував до видання збірку антологію української поезії 1920-х – 1930-х рр. Редактор журналу Єжи Гедройць, роздумуючи над можливою назвою книги, запропонував укладачу збірки Юрію Лавриненку назвати її «Розстріляне відродження». Нині це визначення позначає цілу епоху становлення української культурної традиції.