# data[].attributes.body
Gabriela
~Garofita Piatra-Craiului~

Tulpina este scurtă, de 50 - 100 mm înălțime. Poartă la vârf o floare cu corola de cca. 30 mm în diametru. Floarea, de culoare roșu-carmin, este formată din cinci petale, dințate la vârf. Florile la bază au o pată purpurie, împestrițată cu alb și cu peri albi, mătăsoși, strălucitori. În centrul florii se află un inel purpuriu caracteristic. Pe dos, petalele sunt alb-verzui. Înflorește în luna august.

Frunzele, așezate în perechi, sunt înguste și alungite, având lungimea de 20 - 40 mm.

# data[].attributes.body
Ultimul exemplar din specia New Caledonian Owlet-nightjar a fost văzut în 1998, iar specialiștii consideră că este puțin probabil să mai existe mai mult de 50 de păsări în Noua Caledonie. Specia a fost descrisă cu ajutorul a două exemplare aflate în muzee din Italia și Marea Britanie, deosebindu-se de alte specii Aegotheles prin dimensiunile mai mari.

# data[].attributes.body
Masculul de dropie este cea mai masivă pasăre din Europa, putând ajunge până la 18,5 kg.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dropia ( Otis tarda) este o pasăre de stepă specifică stepelor din familia Otididae care trăiește în sud-estul Europei și zonelor cu climă temperată din Asia. În România s-a găsit până acum câteva decenii în Bărăgan, în prezent mai apare regulat pe teritoriul administrativ al orașului Salonta, județul Bihor respectiv al comunei Beba Veche, județul Timiș. Aceste populații sunt comune cu cele de la Kis-Sárrét, Parcul Național Körös-Maros, Ungaria, respectiv Mokrin, Voivodina, Serbia.

În cazul dropiilor se observă un dimorfism sexual accentuat. Masculul de dropie este cea mai masivă pasăre din Europa, putând ajunge până la 18,5 kg. Este pasărea cea mai grea care se poate înălța în zbor. Femelele sunt mult mai mici, cântărind între 3,5 și 5 kg. Dropia se hrănește cu vegetație, fasole verde și mazăre, dar și cu insecte sau mici vertebrate. Este o pasăre tăcută, dar în perioada de cuibărire scoate un țipăt ca un lătrat.

Sezonul de reproducere începe în martie-aprilie, cu fenomenul specific de curtare numit rotit. În timpul rotitului, dropioiul își mișcă corpul în așa fel încât penele albe ajung la vedere. Astfel, el va fi observat cu ușurință de către femelele aflate la mai mulți kilometri distanță. Masculul ia această poziție în 5-6 secunde și o menține aproape o jumătate de minut. În acest timp, își etalează cu mândrie penele albe și dansează pentru femele, înconjurându-le.

Ponta dropiei cuprinde de obicei doar două ouă (rareori 3 sau 4). Dropiile nu își construiesc un cuib propriu-zis, ci își depun ouăle într-o simplă adâncitură în sol, îndeosebi în zone cu vegetație erbacee bogată sau chiar în mijlocul culturilor agricole. Clocitul este asigurat doar de femelă și durează între 23-28 zile, depinzând de condițiile meteo. Cincizeci de ouă, măsurate între anii 1920-1950 de ornitologul român Dionisie Linția, au avut dimensiunile medii de 77,56 mm x 55, 73 mm. Imediat după eclozare puii părăsesc cuibul și rămân în preajma femelei până la vârsta de un an. După circa 28 de zile sunt capabili de zbor, iar la 35 de zile stăpânesc bine tainele zburatului. Masculii sunt maturi sexual abia de la vârsta de 5 ani, în condițiile în care durata medie de viață a dropiei este doar de 10 ani.

Dropia în România

Plecând de la o serie de statistici de vânătoare, Dan Munteanu, ornitolog și președinte al Comisiei pentru Ocrotirea Monumentelor Naturii a Academiei Române, a estimat că, în jurul anului 1900, în spațiul ocupat de actuala Românie existau cel puțin 5.000 de dropii. Păsările erau răspândite în Câmpia Română, în partea de nord a Moldovei, Câmpia de Vest și Podișul Transilvaniei.

Reforma agrară din 1921 a constituit una dintre primele lovituri date dropiilor, deoarece marile proprietăți, alcătuite din culturi întinse, au fost fărâmițate în tarlale mici, cu o mulțime de proprietari, astfel încât prezența omului pe câmp a devenit comună. De obicei, dropia nu acceptă prezența omului la o distanță mai mică de 250 de metri de ea, fiind foarte bănuitoare. Spre a le înșela vigilența, vânătorii își confecționau profiluri de vaci din carton sau din lemn și mergeau tiptil, din loc în loc, „apărați" de imaginea bovinelor, devenită obișnuită pentru dropii, putându-se astfel apropia pentru a le vâna.

După mecanizarea agriculturii începute în 1940, populația de dropii din țară începe să scadă. Astfel că în 1948, când începe naționalizarea, foarte multe pajiști sunt arate și transformate în terenuri agricole. Habitatele naturale ale dropiei ajung să fie compromise. În anii 1960, sunt estimate aproximativ 2.300 de exemplare, iar în 1979, doar circa 200 de exemplare în Crișana, Banat și Câmpia Română. Conform evidențelor fondurilor de vânătoare din 1988, se estima că ar fi rămas în jur de 48 de dropii în toată țara. După anii 1990, specia este considerată dispărută din România. Observațiile de pe teren din ultimii 13 ani ale Grupului Milvus confirmă existența unei populații transfrontaliere, de circa 40-50 de exemplare, în zona Salontei (Bihor). Din punct de vedere conservaționist, o astfel de populație se află într-un stadiu critic și se impun măsuri de conservare pentru a asigura stabilizarea ei.

Dropia în Republica Moldova

Orașul Drochia, din Basarabia, a fost numit în cinstea acestei păsări.

Poșta din Republica Moldova a publicat mărci poștale cu această pasăre.

Legături externe

https://www.dropia.eu/, 16 aprilie 2020

[./Https://www.youtube.com/watch%3Fv%3DUMu-aNTNvMg%26feature%3Demb%20title Rotit la Salonta, Bihor] / aprilie 2019

Dropiile românești vin din Ungaria, 8 martie 2009, Andreea Dogar, Evenimentul zilei

Dar cu dropia ce au avut?, 3 mai 2011, Descoperă

Comoara dispărută a României: dropia, 9 martie 2014, Ionela Stănilă, Adevărul

# data[].attributes.attachment_link.description
Dropia ( Otis tarda) este o pasăre de stepă specifică stepelor din familia Otididae care trăiește în sud-estul Europei și zonelor cu climă temperată din Asia. În România s-a găsit până acum câteva decenii în Bărăgan, în prezent mai apare regulat pe teritoriul administrativ al orașului Salonta, județul Bihor respectiv al comunei Beba Veche, județul Timiș.

# data[].attributes.body
Hamsterul dobrogean (Mesocricetus newtoni) cunoscut și sub numele de hamsterul românesc

este o specie de rozătoare din familia Cricetidae. Este găsit în România și Bulgaria.

# data[].attributes.body
Elan

# data[].attributes.attachment_link.description
Zimbrul (Bison bonasus) este o specie de bizon care se gaseste in Europa. Din 1996, zimbrul a fost clasificat ca specie in pericol. Zimbrul este cel mai greu animal de pe uscat din Europa. Bison bonasus este mai inalt decat bizonul american, ajungand la o inaltime de 1,9 metri.

# data[].attributes.body
Erica

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zăganul ( Gypaetus barbatus) este o specie de vultur din familia Accipitridae, subfamilia Gypaetinae, genul Gypaetus. Specia este declarată dispărută din România. În aprilie 2009, vânătorii din Mehedinți au semnalat prezența zăganului sau a vulturului cu barbă în zona Peșterii Topolnița.

Zăganii mai trăiesc în prezent (2009) în Munții Pirinei, Alpi, Caucaz, Pamir, Altai, Insula Creta, Tibet, Himalaya și în câteva locuri din Africa.

Zăganul se mai numește „vulturul cu barbă", datorită celor doua smocuri de pene aspre care coboară de la baza ciocului. Ultimul zăgan a fost împușcat la pasul Turnu-Roșu în anul 1927.

# data[].attributes.attachment_link.description
Zăganul ( Gypaetus barbatus) este o specie de vultur din familia Accipitridae, subfamilia Gypaetinae, genul Gypaetus. Specia este declarată dispărută din România. În aprilie 2009, vânătorii din Mehedinți au semnalat prezența zăganului sau a vulturului cu barbă în zona Peșterii Topolnița.

# data[].attributes.body
Morunul (Huso huso) este un pește marin bentonic, anadrom, din familia acipenseridelor (Acipenseridae), care trăiește în Marea Neagră, Marea Adriatică și Marea Caspică și migrează în fluviile tributare pentru reproducere. Este cel mai mare dintre sturionii noștri, putând trece de 5 m lungime iar ca greutate ajunge la 2.000 kg (s-au citat și moruni de 9 m lungime). Coloritul corpului cenușie-închisă pe spate și alb pe abdomen. Are corpul masiv, alungit și gros, capul relativ mic și botul scurt, aproximativ conic, cu gura inferioară semilunară. Buza de sus întreagă, cea de jos întreruptă la mijloc pe un spațiu mare. Cele 4 mustăți de pe partea ventrală a botului sunt turtite lateral. Este lipsit de solzi, iar corpul este acoperit cu cinci rânduri de plăci (scuturi) osoase mici longitudinale. Trăiește până la 100 de ani. Depune icrele la adâncimi de 8-20 m în fluvii, pe fund argilos și pietriș, în curentul apei în aprilie-iunie. Este un pește carnivor, se hrănește cu crustacee, larve de insecte, larve de pești și pești mici: scrumbie, hamsii, guvizi etc. Are valoare economică foarte mare și este pescuit pentru carnea gustoasă și icrele negre.
Spatele este cenușiu, abdomenul alb. Exemplarele prinse în mare au o culoare mult mai închise, uneori chiar negre; iar cele din Dunăre, dimpotrivă, sunt cenușii deschis. Se întâlnește și o varietate complet albă (albinos).

În mare, morunii trăiesc solitar și se hrănesc în principal în zona pelagica la adâncimi de 50-100 m și pot coborî pe funduri adânci până la o profunzime de 180 m. În această zonă, apa are o salinitate pronunțată (18—24‰). Ca dovadă că morunul trăiește pe aceste funduri din Marea Neagră, este faptul că în stomacul morunilor pescuiți în mare s-au găsit numeroase exemplare de Modiolula phaseolina, o moluscă ce populează aceste adâncimi. În talianele de la Caliacra se pescuiau mai mulți moruni ca la cele de la Agigea sau Constanța, deoarece adâncimile mari sunt mai aproape de țărm la Caliacra decât la Constanța. Distribuția pe verticală este în funcție de prezența hranei.

Iernează pe funduri foarte adânci (130-180 m) ale mării, în gropi cu fund tare și negru situate de obicei după un cot unde curentul lovește în maluri. Aici morunii stau aproape în letargie, hrănindu-se foarte puțin. În timpul iernatului se adună în grupe.

În timpul migrației spre locurile de depunere a icrelor morunul înoată pe fundul apei în cele mai profunde parți ale albiei râurilor. După depunerea icrelor se reîntoarce în mare, înotând foarte iute mai mult la suprafața apei. Unii rămân pentru a ierna chiar în Dunăre în gropi adânci alături de nisetru.

Puii de morun se îndreaptă către mare în lunile iunie-septembrie, înotând încet pe fundul apei, oprindu-se din când în când să se hrănească.

Hrana variază în funcție de sezon. Morunul este un peste prădător, foarte hrăpăreț și cel mai carnivor dintre toți sturionii. Peștii alcătuiesc peste 80% din hrana lui; apoi, crustacei (Crangon) 11% și moluște (Modiolus) 4%.

Hrana principală a juvenililor în Dunăre este constituită din larve de insecte, în special efemeroptere (Ephemeroptera), crustacee: gamaride (Gammaridae), miside (Mysidae), copepode (Copepoda) și cladocere (Cladocera).

Morunul începe să se hrănească cu pești, de la o vârstă foarte mică (de la o lungime de 24 cm în Dunărea de Jos).

În Dunăre preferă scrumbia de Dunăre (Alosa immaculata), crapul (Cyprinus carpio), cleanul (Leuciscus cephalus), roșioara (Scardinius erythrophthalmus), babușca (Rutilus rutilus), plătica (Abramis brama), cega (Acipenser ruthenus) și avatul (Aspius aspius). Stomacurile morunilor prinși în Dunăre conțin cantități mari de pești (crap, avat, băbușcă, plătică și cegă), crustacee și moluște; s-au găsit și păsări de apă; la un morun s-a găsit în stomac chiar o copită de cal mort, ce fusese aruncat în Dunăre.

În Marea Neagra, între mai și septembrie morunul se adună în apropierea coastei înainte de a intra râuri se hrănește cu pești marini, în principal cu scrumbie albastră (Scomber scombrus), stavrid (Trachurus mediterraneus ponticus), hamsie (Engraulis encrasicolus) și șprot (Sprattus sprattus). Exemplarele pescuite în mare, la talian lângă țărm, aveau în stomac guvizi (Gobiidae), hamsii, crevete, crabi; la cei prinși în larg, conținutul stomacal era reprezentat prin barbun (Mullus barbatus ponticus).

Toamna și iarna morunii coboară în zone adânci ale mării Negre și se hrănesc în principal cu barbun (Mullus barbatus ponticus), bacaliar (Merlangius merlangus euxinus), cambula (Platichthys flesus flesus), calcan (Scophthalmus maeoticus), hamsia (Engraulis encrasicolus) și guvizi (Gobius).
Ca longevitate, morunul deține primul loc între sturioni. Exemplarele adulte au 30-60 de ani, dar indivizii bătrâni pot, însă, trece și peste 100 de ani.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hoitarul alb sau vulturul egiptean ( Neophron percnopterus) este o specie de vultur cu o arie de răspândire destul de largă: sud-vestul Europei, în nordul Africii, dar puține exemplare se mai găsesc și în sudul Asiei.

Caracteristici

Exemplarele adulte măsoară din vârful ciocului până în extermitatea cozii 85 cm.Deschiderea aripilor are de obicei 1,7m dar au fost exemplare care au depășit această măsură. Poate cântări 2,1 kg. Penajul este alb dar prezintă câteva pete în zona cozii dar și a aripilor.Penele se tocesc repede și înainte de năpârlire culoarea penelor tocite este mai degrabă bej decât albă. Uneori el își "vopsește" penele cu un praf care conține oxid de fier și astfel penele sale capătă o nuanță însemnată de galben. Din această cauză localnicii îi mai spun și vulturul murdar. Trăiește pe langa carierele de piatră și prin zonele cu mult praf căutând cadavre(hoituri). Pielea feței este nudă,aspră și galbenă. Doar în perioada de reproducere pielea de pe față la mascul se colorează în portocaliu.

Reproducere

Cuibul care este construit de ambii părinți din ramuri de copaci pe care le ,,cos,,cu resturi de gunoi și hrană este situat în locurile stâncoase inaccesibile.Matrialele sunt cărate în cioc spre deosebire de celelalte păsări de pradă care le cară cu ghearele.În perioada sfârșitului lunii martie și începutul lunii iunie femela depune 3 ouă la interval de două zile între ele.Ele sunt albe cu pete albe și cântăresc cca. 94g și 65mm.După ce ies din ouă,puii au un colorit maron închis și se deschid gradual până la vârsta de 5 ani.

De curând (2008) specia a fost adăugată în lista animalelor pe cale de dispariție în cadrul unei conferințe a Organizației Națiunilor Unite (ONU) de la Roma deoarece din cele 50000 de exemplare au rămas doar 1000 în toată lumea....

Legături externe

# data[].attributes.attachment_link.description
Hoitarul alb sau vulturul egiptean ( Neophron percnopterus) este o specie de vultur cu o arie de răspândire destul de largă: sud-vestul Europei, în nordul Africii, dar puține exemplare se mai găsesc și în sudul Asiei. Exemplarele adulte măsoară din vârful ciocului până în extermitatea cozii 85 cm.Deschiderea aripilor are de obicei 1,7m dar au fost exemplare care au depășit această măsură.

# data[].attributes.body
Balaurul sau balaurul dobrogean, șarpele cu patru dungi răsăritean, balaurul mare (Elaphe sauromates, cu o denumire mai veche Elaphe quatuorlineata sauromates) este un șarpe neveninos din familia colubride (Colubridae), care trăiește în stepă, deseori în apropierea locuințelor omenești, chiar în podurile caselor unde vânează porumbei.

Este răspândit în sud-estul Europei (Albania, sudul-estul României, Republica Moldova, sud-estul Bulgariei, nord-estul Greciei, sudul Ucrainei, Turcia europeană), Asia Mică, sud-vestul Rusiei, Caucaz, sud-vestul Kazahstanului, nord-vestul Turkmenistanului și vestul Iranului. În România este o specie protejată și a fost găsit în județele Galați, Tulcea, Constanța, Buzău. Are o talie mare, de până la 2,60 m, fiind unul dintre cei mai mari șerpi din România.

Evită soarele puternic. Se cațără bine în arbori și se mișcă relativ lent. Când este prins mușcă. Se hrănește cu mamifere rozătoare, unele șopârle, păsări, inclusiv ouă. Prada este mai întâi omorâtă prin constricție și apoi înghițită. Vânează de dimineață până la apusul soarelui.

Masculii adulți sunt mai mari decât femelele. Se împerechează în lunile iunie-iulie. După acuplare, femela depune în iulie 6-16 ouă în sol. Puii eclozează în septembrie-octombrie și au circa 15 cm.[1][2]

# data[].attributes.body
Mario

# data[].attributes.body
matei

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Saiga ( lat. Saiga tatarica) este o antilopă aflată în pericol de dispariție, care, inițial a populat o arie vastă a zonei de stepă eurasiatică de la poalele munților Carpați (în vest) și Caucaz (sud) până în Djungaria și Mongolia (est). A trăit și în America de Nord în timpul Pleistocenului.

Subspecia S. t. Tatarica se găsește într-o singură locație din Rusia (stepele din regiunea de nord-vest a Câmpiei Caspice) și trei zone din Kazahstan (populații în Ural, Ustiurt și Betpak-Dala). O parte a populației din Ustiurt migrează ocazional spre sud în Uzbekistan și Turkmenistan, în timpul iernii. Specia a dispărut în China și sud-vestul Mongoliei.. Subspecia mongolă ( S. t. Mongolica) se găsește doar în vestul Mongoliei. Unele surse consideră subspecia mongolă a fi o specie distinctă - Saiga mongolă ( Borealis Saiga).

Saiga atrage atenția datorită ciudatului său nas lung și coroiat, în formă de trompă. Forma nasului adaptată la alergatul în viteză prin aerul înghețat al stepelor pe timp de iarnă. Având cavitatea nazală foarte mare, aerul este încălzit natural înainte de a pătrunde în plămâni. În acest fel, antilopele pot alerga în viteză mare o perioadă de timp suficient de lungă încât să scape de hăituiala lupilor.

În prezent, mai supraviețuiesc doar cca. 50.000 de exemplare, din cele 4-5 milioane câte erau la nivelul anului 1900.

Acestă unică antilopă care a populat țările românești în evul mediu trăia în număr mare nu doar în câmpiile din Basarabia ( Republica Moldova), Vaslui și Iași, ci și în Câmpia Bărăganului și stepele dobrogene. Mai multe documente din secolul al XVI-lea atesta că era vânată și în zona Bucureștiului. Animalul era binecunoscut îndeosebi în Moldova, unde vânătorii răzeși o denumeau neaoș, din tată-n fiu, drept "oaie sălbatică", ceea ce dovedește că erau familiari cu animalul în cauză, încă dinaite ca triburile tătărești, de la care antilopa moștenește denumirea de Saiga, să fi invadat țările române.

Saiga a fost vânată intens în Basarabia/Moldova, astfel încât a dispărut definitiv aici în secolul al XVIII-lea.

Descrierea Moldovei

Dimitrie Cantemir descria astfel „oaia sălbatică" în Descriptio Moldaviae:

Și așa îmi aduc aminte, că la noi sunt trei soiuri de oi, acele de munte, de Soroca și cele sălbatice [Saiga];

Decât acestea sunt mai cu mult deosebite oile cele sălbatice, care cu greu se vor găsi și pre la alte locuri. Buza lor cea deasupra spânzură în jos de două degete mari, pentru aceea sunt nevoite ca să pască mergând îndărăt; și grumazul lor este țapăn fără de încheetură, pentru aceea nu pot să-și întoarcă capul nici în dreapta, nici în stânga, și picioarele lor sunt scurte, însă atâta de grabnice, încât nici câinii când le gonesc mai nu pot să le ajungă; și adulmecarea lor este atâta de aspră, încât de o milă nemțească departe adulmecă pre vânătoriu, sau pre fiara care vine cu vântul asupra lor. Iară când vin asupra lor împotriva vântului, nu pot să-i adulmece până când le prind.

# data[].attributes.attachment_link.description
Saiga ( lat. Saiga tatarica) este o antilopă aflată în pericol de dispariție, care, inițial a populat o arie vastă a zonei de stepă eurasiatică de la poalele munților Carpați (în vest) și Caucaz (sud) până în Djungaria și Mongolia (est). A trăit și în America de Nord în timpul Pleistocenului.

# data[].attributes.body
Alexandra

# data[].attributes.body
Dorian

Falco cherrug (sau șoimul dunărean) este o specie de șoim pe cale de dispariție. În trecut specia a fost împărțită în mai multe subspecii, în prezent doar două dintre acestea fiind recunoscute de către ornitologi

Lungimea corpului variază între 45-55 cm și anvergura este de 105-130 cm. Masculii cântăresc 730-990 de grame, femelele 970-1300 de grame. Femelele sunt mai mari decât masculii însă diferențele nu se pot observa foarte ușor. Silueta este tipică de șoim, cu aripile lungi și înguste, coada lungă. Adultul are un colorit brun pe spate și aripi, albicios pe cap, abdomen și sub aripi, cu striuri maronii longitudinale. Juvenilul este mai închis pe spate, cu pete longitudinale maronii pe abdomen mai pregnante.

https://www.youtube.com/watch?v=_LN-rHWPdO4

https://www.youtube.com/watch?v=RnXbXNpqSMU

https://www.youtube.com/watch?v=Ohe9-L4v6DU

# data[].attributes.body
erica

# data[].attributes.body
Angelica

# data[].attributes.body
Gabriela

# data[].attributes.body
Floarea-de-colt creste în munți calcaroși, în pajiști de pe versanți abrupți și însoriți sau pe stânci. La noi crește în Munții Carpați, fiind declarată monument al naturii din 1933 [2] și ocrotită. Floarea reginei poate fi întâlnită în Munții Maramureșului și Munții Rodnei, Obcinele Bucovinei, Rarău, Ceahlău, Ciucaș, Munții Bucegi, Făgăraș, Cozia și Retezat. În afara spațiului românesc, floarea reginei înfrumusețează zone din Abruzzi, Alpi, Balcani, Carpați, Pirinei, dar și din Asia Centrală și de Est.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă.
Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține.

Capra-neagră ( Rupicapra rupicapra) este un animal care face parte din familia Bovidae, subfamilia Caprinae. Ea este răspândită în regiunile muntoase din Europa și Asia Mică. Trăiește în grupuri de 15-30 de capre.

Morfologie

Capra-neagră are o înălțime între 110 și 130 cm, are o coadă scurtă (maximum 7 cm), având înălțimea la greabăn de 75 cm, cântărind între 30 și 50 de kg. Are un corp relativ scund, picioare musculoase cu copită despicată, un gât relativ lung terminat cu un cap scurt prevăzut la ambele genuri cu două coarne inelate și încovoiate spre înapoi. În spatele coarnelor se găsesc două glande care secretă în perioada de împerechere un lichid cleios cu miros neplăcut. În timpul verii capra-neagră are o culoare spălăcită brun-roșcată, partea inferioară a corpului fiind alb-gălbui, având pe spate o dungă neagră. Iarna culoarea caprei este brun închis, brun negricios, fiind alb pe abdomen și picioare, capul fiind de culoare albă-gălbuie, pe creștet având o dungă de culoare închisă.

Răspândire

Capra-neagră trăiește în regiunile înalte stâncoase din munții Alpi, regiunea Savoia ( Italia, Elveția) până în sudul Franței, Pirinei, Dalmația, Grecia, iar spre nord până în Anatolia, munții Caucaz, munții Carpați ( România), Steiermark ( Austria), Tatra Mare ( Slovacia), Schwarzwald ( Germania).

Mod de viață

Animalul trăiește în grupuri de 15 - 30 de capre formate din capre tinere și capre mame. Această structură socială se schimbă în funcție de starea anotimpului. Vara un animal stă tot timpul de pază pentru a da la timp în caz de primejdie semnalul de alarmă. Iarna această supraveghere este mai puțin severă, grupurile conduse de un țap, putându-se amesteca între ele. În luna noiembrie este perioada de împerechere, ca la sfârșitul lunii mai să fie primele fătări de iezi care țin până la începutul lui iunie. Perioada de gestație la caprele-negre durează 6 luni, iezii devin maturi la vârsta de trei ani, iar o capră-neagră poate trăi între 15 și 20 de ani. Hrana lor constă din măceșe alpine, muguri și vlăstari de foioase sau conifere, frunze de plante diferite, iarna caprele consumă mușchi sau licheni. Pericolele la care sunt expuse caprele-negre sunt căderile de stânci, animalele de pradă ca râsul, lupul, ursul, vulturul.

Legături externe

# data[].attributes.attachment_link.description
Acest articol sau această secțiune are bibliografia incompletă sau inexistentă. Puteți contribui prin adăugarea de referințe în vederea susținerii bibliografice a afirmațiilor pe care le conține. Capra-neagră ( Rupicapra rupicapra) este un animal care face parte din familia Bovidae, subfamilia Caprinae. Ea este răspândită în regiunile muntoase din Europa și Asia Mică.