# data[].attributes.body
See kõnekäänd on tulnud ühest luuletusest, täpsemalt valmist, mille autor elas 16. sajandil. Valm räägib paavst Julius II teenritest, kel oli kombeks paavsti magamaminekut oodates lõkkes kastaneid küpsetada. Eestis kasvavad enamasti hobukastanid ja nende viljad pole söömiseks kõige sobivamad, kuid Lõuna-Euroopas on kastaneid, mis küpsetatult maitsevad kui tõelised maiuspalad. Niisiis, teenrid küpsetasid tules endale maiuspalu. Sageli oli teenritega koos ka ahv, keda õukonnas peeti. Ühel korral jäi ahv tuleaseme juurde üksi. Tal oli suur soov kastanid tulest välja saada, kuid oma kätt ta tulle pista ei tihanud. Seepärast haaras ahv  paavsti voodil pikutava kassi sülle, krabas ta käpast kinni ja koukis sel viisil kastanid tulest välja. Kassi käpp sai muidugi põletada ja kass tegi kõva valukisa, mille peale teenrid kohale tormasid ja juhtunust teada said. Sellest luuletusest ongi välja kasvanud ütlemine selliste inimeste kohta, kes teiste jaoks ennastsalgavalt tegutsevad, aga iseendale samas kahju tekitavad. Kass ei tahtnud küll vabatahtlikult ahvile kastaneid tulest välja tuua, selleks oli ta sunnitud, aga nii see lugu oli.

# data[].attributes.body
Ütlust seostatakse Venemaa valitsejanna Katariina II soosiku vürst Potjomkini nimega. Krimmi valitseja oli siseriiklikes raskustes ja tema valdused liideti suure Venemaaga. Selle ühtlustamise eest vastutas toosama Potjomkin. Vürst oli üsna saamatu  ning seega olid külad vaesed, aidad tühjad, inimesed näljas ja tigedad, suurt õnne ei kuskil. Peagi tuli teade, et mõne aja pärast sõidab Katariina II koos uhke kaaskonnaga nende piirkonnast läbi. Sellist armetust Potjomkini ego näidata ei lubanud. Nii ajas ta oma inimesed tööle ja tehti, mis vaja. Teede äärde ehitati külad, mis tegelikult olid vaid tühjad majaseinad, ühte ja sama loomakarja aeti keisrinna teele ette, näidati aitu, mis olid täis liivakotte, inimesi laenati juurde ja neile pandi selga uhked laenatud riided. Isegi laevad rannas olid sellised, mida tegelikult vette lasta ei saanud. Keisrinna ei saanud või ei tahtnud peetusest aru saada ning Potjomkin oli rahul.

See pole lihtsalt jutt, vaid päris tõsi ja ajalooliselt kinnitatud. Vot, mida inimesed on valmis tegema, et peita oma viletsat tööd või lihtsalt laiskust. Sellest peale ongi petlik väline sära ja hiilgus, mis peab varjama tegelikku viletsust ja armetust, Potjomkini küla tähendus.

# data[].attributes.body
Rootsi kardinad on sama mis vanglatrellid. Miks need just Rootsi omad peavad olema? Sellele on tegelikult kaks erinevat selgitust. Esmalt asjaolu, et kõik, mis on tehtud Rootsis, on peetud väga kvaliteetseks. Siinjuures peetakse silmas Rootsi terast, millest läbi ei pääse ja mida lõhkuda ei saa. Teine selgitus on seotud kolmekümneaastase sõjaga, kus rootslased olid mitmel perioodil väga võidukad. Sellest ajast tuli sakslaste kõnepruuki erinevad väljendid, mis on rootslastega seotud, nt peremehetsevad nagu rootslased, joovad nagu rootslased ja sealt kaudu ka vanglatrellide kohta kõnekäänd Rootsi kardinad.

# data[].attributes.body
Ühel mehel oli ükskord suur varandus, mis oli saadud ebaausal teel.  Inimesed imestasid, kust see vaikne mees nüüd järsku nii suure varanduse on saanud. Nimelt oli see mees vanapagana endaga käed löönud ja niimoodi varanduse endale saanud. Kuid vanapagan polnud nõus ise varandusest täiesti ilma jääma. Seepärast muutis ta ennast mustaks koeraks ja jäi varandust valvama. Mees ei mõistnud varandusega esialgu midagi tarka teha ja otsustas selle maha matta. See lugu on pärit Saksameelt ja meieni jõudnud saksakeelsena. Saksa keeles on koer (das Hund) ja röövsaak (hunde) samakõlalised, tekkis kena sõnamäng: siia on varandus maetud või siia on koer maetud (koer ehk vanapagan). Igatahes on tegemist selle kõnekäänu puhul mingi kahtlase looga ja varjatud põhjusega, mida väga ei tahaks teistele avaldada. Kui aga keegi arvab saladuse ära ( leiab varanduse), siis ongi koera matmispaik leitud.

# data[].attributes.body
Krokodillipisarad on üldiselt teeseldud kurbuse ja võltsnutu võrdkujuks saanud. Tasub meenutada, et inimene on ainus loomariigis, kes suudab oma pisaranäärmed tunnete teenistusse rakendada ja näiteks kurbusest nutma hakata. Üsna kindlalt  võib väita, et krokodillid ei nuta. Küll aga on räägitud lugusid sellest, et kui väikesed krokodillikesed oma munast kooruvad, siis teevad nad üsna lapsenutu sarnast häält. Ehk tuleb see krokodilli nutmise arvamine sealt? Krokodill on muidugi röövloom ning on teada, et ta varitseb  saaki loomade joomiskohtade juures. On räägitud lugusid sellest, et krokodill võtab vett suhu ja niisutab sellega teed jõesuudme poole, et inimesed ja loomad kukuksid ning tema neile siis kallale saaks karata. Kokkuvõtteks, krokodill on meelitaja, kellel endal pisaranäärmeid pole, aga saagi kättesaamiseks teeskleb, mida iganes. Võib-olla on ta maitsva suutäie eest võimeline siiski ka paar pisarat välja pigistama?

# data[].attributes.body
Vanad roomlased lõbustasid end teatavasti sellega, et jälgisid gladiaatorite võitlusi suurel areenil. Gladiaatorid olid kutselised võitlejad, kes võitlesid üksteise või loomade vastu elu ja surma peale. Kui oli juba näha, et üks gladiaator on võidukas ja teine kohe suremas, siis oli valitsejal voli otsustada, kas jätta võitleja ellu või hukata. Sellest andis valitseja märku pöidlaga.  Kui valitseja halastas, siis sirutas ta märguandeks ette parema rusikas käe, kus pöial oli sõrmede vastu surutud. Kui valitseja nõudis gladiaatorile surma, siis sirutas ta käe, kus käsi rusikas ja pöial allapoole sirutatud. Tänapäeval kasutame seda žesti, kui me millegagi rahul ei ole.

Teine lugu räägib sellest, et pöialt peeti vanadel aegadel väga tähtsaks käe osaks, arvati et sellel on maagiline ja kohati deemonlik jõud. Seepärast tuli pöialt oma pihus hoida, et võlujõudu endale hoida või  deemonlikud jõud ei saaks ümbritsevale halba teha. Ehk hoides pöialt pihus, hoiame head ja maagilist iseendale või soovime teistele edu ja õnne.

# data[].attributes.body
Kord elas Roomas üks valitseja, kellel oli suur võim ja palju rikkust. Mitmed kadestasid teda ja aasisid ning imetlesid valitseja elu, kes võis teha, mis iganes ise tahtis. Üks kadestaja, kes väga soovis ise valitseja asemel olla, oli õukondlane Damokles. Valitseja oli küll paras türann, aga mitte rumal mees ja tal sai kõrini, et inimesed, nende hulgas Damokles, peavad ta elu kergeks ja kadestamisväärseks. Valitseja korraldas suure peo ja käskis Damoklesel istuda enda kohale pidulauas. Valitseja ütles, et ta soovib, et Damokles saaks teda, mis tunne on valitseja asemel olla. Damokles istuski ja oli rõõmus. Mõne aja pärast märkas ta, et tema kohal laes ripub hobusejõhvi otsas mõõk, teraga tema suunas. Mõõk oli kohe-kohe kukkumas ja Damokles mõistis, et seda näiliselt edukat ja õnnelikku valitseja elu ohustab pidev ja kohutav hädaoht. Kunagi ei tea, millal mõõk jõhvi küljest alla kukub.

# data[].attributes.body
Achilleus oli kreeka vägimees, kellest võimsamat ei oldud nähtud ei varem ega hiljem. Ta oli vapramatest vapram ja võitles üksi paljude vastaste vastu. Achilleus võitis alati. Tema tugevus ja võitmatus tuli sellest, et ta ema oli ta võitmatuks muutnud. Merejumalanna Thetis, Achilleuse ema,  läks väikese Achhilleusega püha jõe juurde, mille vesi oli nii külm, must ja hirmutav, et isegi jumalad kartsid selle lähedust. Kuid Thetis võttis oma pojal jalast kinni ja kastis ta mustava vete voogudesse, jääkülma ja pimedasse vette. Kuskilt pidi Thetis oma pojast kinni hoidma, ja see koht oligi ühe jala kand. Nii et kand ei saanud võitmatuks tegeva veega kokku ja jäi Achilleuse nõrgaks kohaks. Ahilleus leidiski oma lõpu, kui teda haavati noolega kanda.

Ehk siis kellegi muidu tugeva ja võimeka inimese ainus nõrk koht, kus ta võib ennast ise haavata või kust teda saab haavata, on Achilleuse kand.

# data[].attributes.body
Inglise merevägi oli 18. sajandil väsinud vargapoiste tagaajamisest. Küll varastati sõjariistu, küll tööriistu ja üldse kõike, mis kättesaadav oli. Merevägi otsustas, et köisi nad varastada ei lase. Teatavasti on köied laevanduses olulised töövahendid. Seepärast hakati 18. sajandi lõpupool  köitesse, mis kuulusid Inglise mereväele, sisse punuma punasevärvilist niiti. Selle eesmärk oli, et köit ei saaks varastada, sest kus iganes nähti punase niidiga köit, siis oli teada, et see kuulub mereväele. Loomulikult punuti niit sisse niimoodi, et köit läbiv punane jupike polnud lahtiharutatav muud moodi kui terve köis üles harutades. Seda kavalat vargavastast tehnikat on ka mujal maailmas harrastatud, näiteks Rootsis. Punane värvus tähendab tavapäraselt  kaitset. Tänapäevalgi kannavad paljud inimesed punast paela ümber randme, selle tähendus võib olla erinev, aga kantakse ikka hea ja turvalisuse lootuses.

Kirjasõnas oli kuulus saksa kirjanik Goethe esimene, kes hakkas sellist kõnekujundit kasutama – miski läbib punase niidina. Tähendab see siis asjaolu, et midagi iseloomulikku ja tähtsat tahetakse rõhutada ja näidata, et see on kestev (nt nali ja naer läbisid punase niidina tema korraldatud kokkusaamisi).

# data[].attributes.body
Nagu tänapäevalgi, soovisid ka keskajal noormehed hilja õhtul mõne pruudi juurde minna.  Sel ajal, kui neil tuli isu külla minna, oli kellaaeg juba nii hiline, et uksest ei olnud seda enam viisakas teha. Seepärast tuli muu viis välja mõelda. Tekkis selline komme, et noormehed hakkasid tüdrukute juures käima läbi akna, tagasi ka samal moel. Aga kuna keskajal pandi neiukesed ikka ohutuse mõttes kõrgetele korrustele elama, siis sai transpordivahendiks korv. Tavaline punutud korv, kuhu inimene sisse mahtus. Asi käis nii, et kui neiu oli külaskäiguga nõus, siis viskas ta korvi oma aknast alla ja vinnas endale peika tuppa. Aga kui poiss väga ei meeldinud, ega siis seda viisakalt ei väljendatud. Seda väljendati hoopis nii, et visati küll korv noormehele, aga korvi põhi oli kas päris katki või väga vilets. Sellest sai siis noormees aru, kas teda oodatakse või mitte. Kes aru ei saanud, ronis korvi ja kukkus poolel teel maa ja taeva vahel korvist läbi. Ehk korv anti igal juhul, erinevus seisnes korvi põhjas.

Tänapäeval kasutame seda väljendit  mittemeeldimise ja äraütlemise puhul.