# data[].attributes.body
היי שמי הוא רוזה, אני יהודייה בת 65, נולדתי בפולין בתחילת מלחמת העולם הראשונה, וכמו שאפשר להבין הגורל לא בדיוק חייך אליי...

למרות שהסתיימה המלחמה, אני יום יום חיה בפחד ובדידות גדולה, מאוד קשה לי עם הדברים הקטנים שמזכירים את המלחמה.

לאחר המלחמה גרתי תקופה קצרה במרוקו ואלג’יריה ובגלל זה אני מדברת ערבית שוטפת, ואז הגעתי לצרפת והיום אני מנהלת מעון לילדי זונות בפריז ברובע בלוויל.

אני מתפרנסת מדמי המזונות שאני מקבלת על הילדים שאצלי במעון ואני דואגת להם מאוד יום יום.

מצבי הבריאותי לא מזהיר, אני זקנה ושמנה, תמיד תשושה ועייפה, אבל אל תראו אותי ככה, לא תמיד הייתי שמנה, פעם בצעירותי הייתי בעצמי זונה יפה, זוהרת ורזה אך הימים האלה עברו...

וכמו שכבר אמרתי מצבי הבריאותי לא משהו, משקל הגוף שלי של תשעים וחמש קילוגרם מאוד מקשה עליי, ואם זה לא מספיק בגילי קשה לי לעלות כל פעם מחדש לקומה השישית למעון שלי בלי מעלית.

אך עם כל הבעיות האלה מאוד חשוב לי לטפח את עצמי, להתאפר, לצאת עם הפאה האדמונית שלי ושאולי למרות הכל מישהו ירצה אותי ולא אהיה כל כך בודדה בעולם.

מגיעים אליי המון ילדים למעון בגילאים שונים שבאים והולכים אך יום אחד הגיע אליי למעון ילד קטן בן שלוש, ערבי אחד שקוראים לו מוחמד, אבל כולם קוראים לו מומו, הוא ילד מיוחד והוא הדבר הכי יקר שיש לי בחיים, הוא גדל אצלי מאז עד היום שהוא כבר בן 14, אני אוהבת את מומו כמו הבן שאף פעם לא היה לי ולכן גם שיקרתי לו על גילו כי לא רציתי שילך לי אף פעם.

ולמרות שלפעמים הוא משגע אותי כמו הפעם ההיא שחרבן בכל הבית, אני מבינה אותו והוא רק מחפש תשומת לב כי הוא רוצה את אמא שלו.

אבל אני תמיד אהיה פה בשבילו ואני יודעת שגם הוא בשבילי.

# data[].attributes.body
שלום וברכה, אני גברת רוזה, כרגע בת 65 אך מרגישה 90 אם אני יכולה להיות כנה. אני כבר למעלה מ10 שנים מגדלת ילדי זונות בצורה לא חוקית בביתי, מטפלת, מאכילה ודואגת להם. בהיותי זונה לשעבר נחשפתי לקושי הרב לגדל ילדים במצב שכזה. מוחמד הקטן הוא האהוב עליי מכולם, ילד ערבי חמוד והסיבה היחידה לשמחתי מאז הטראומה הגדולה, מאז שעברתי את השואה. אני יהודייה כפי שכנראה הבנתם, נולדתי בפולין ועכשיו מתגוררת בפריז. החשש שזוועה כזאת יכולה לחזור על עצמה רודפת אותי כל יום ויום, כאשר יש דפיקות בדלת וכאשר הפעמון מצלצל. למקרה חירום יש לי את מקום המסתור שלי במרתף הבניין, וכמובן אקח את מומו איתי לשם. כל יום מתגלה לי בעיה נוספת בגוף ואני כבר לא יכולה יותר, אני יודעת שהמוות מתקרב ואינני מפחדת כלל. עדיף למות עכשיו בשלווה בייתי מאשר כצמח בבית החולים.

# data[].attributes.headline
האליי הרציאנו

# data[].attributes.subject
האליי הרציאנו

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא יהודיה קשישה כבת 65 כבדת משקל עם בריאות רופפת, ילדת פולין שחיה בצרפת. במהלך השואה נלקחה לאושוויץ ושרדה ולאחר המלחמה כשחזרה לפריז התפרנסה מזנות ובאזור גיל 50 כאשר המראה אינו התאים לעיסוק החלה לגדל עבור זונות את ילדהן בתשלום. היא חיה בפחד מתמידי מהרשויות עקב טראומה מהמלחמה, הייתה קופצת מכל צלצול דלת או רעשים חזקים.

אומנם גברת רוזה שידרה קשיחות ועמידות אך אנו נחשפים במהלך הסיפור לאישה טובת לב, רגישה ואוהבת שרק עברה חיים מאוד קשים שאילצו אותה לבנות חומות מגן.

# data[].attributes.body
שלום, אני גברת רוזה אישה יהודיה נולדתי בפולין בתקופה החשוכה ביותר בהיסטוריה ואני חלק בלתי נפרד מהדור האבוד.
לאחר המאורעות המזוועים שחוויתי וראיתי באושוויץ החלטתי להשקיע את חיי בלעזור ליתומים ולכן פתחתי בית יתומים.רוזה בעלת גוף אימתני של תשעים וחמישה קילוגרם המקשה עליה מאוד את התנועה. בעברה, היתה רוזה זונה פעילה ביותר.
רוזה חיי בפחד תמידי ומרגישה רדופה כל חייה.
חייה לאחר הזוועות של אושוויץ לא היו כבר חיים היא ממש שבורה וזה הביא אותה לזנות.
רוזה לא סומכת על הצרפתים מקום מגוריה  כיוון שצרפת הנאצית היא זו שמשכה אותה לקרונות האיומים של אושוויץ.
אפילו חיה שם עם תעודת זהות מזויפת ושם בדוי כיוון שהיא מפחדת מהלשנות לשלטונות.

# data[].attributes.body
שלום, קוראים לי רוזה ואני אישה יהודית הגיל שלי הוא לא עניינכם (65) ובאמת אני תמיד ארגיש צעירה בלב אבל ,לעלות במדרגות נהיה קשה יותר מיום ליום ועוד בבניין בעל שש קומות למען השם .
בזמני קיימתי את עצמי בפולין ואפילו במרוקו ואלג'יר אבל החיים שלי השתנו שהנאצים לקחו אותי לגטו ואני עדיין בפחדים מאותו יום, אותו יום שייקחו אותי שוב.
לאחר שניהייתי מבוגרת יותר אני פתחתי בית יתומים לילדי של זונות הגיעו אליי הרבה ילדים אך רק ילד אחד תפס את תשומת ליבי .
הוא עשה המון בעייות כאשר היה קטן אפילו חירבן לי באמצע הבית שאלוהים ישמור אותו.
אך הרגעתי אותו והבטחתי לו שהוא הדבר הכי חשוב לי שזה באמת נכון הוא כמו הבן שלי ואני אוהבת אותו.

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא אישה יהודיה מבוגרת בת 65, נולדה בפולין ולאורך חייה שרדה את השואה וחוותה את אימות אוושויץ. לאחר מכן עברה לצרפת ובלית ברירה נהפכה לזונה.  לאט לאט היא הפסיקה לטפל בעצמה, השמינה והזדקנה למצב שכבר לא היה לה ביקוש אז פתחה מעון (בית יתומים) לילדים הלא רצויים של הזונות של האזור בפריז. הילדים מתחלפים ומתחלפים ורק מומו נשאר מכיוון שאין מי שיטפל בו או ירצה אותו. לאור המצב, היא נקשרת הכי הרבה למומו הצעיר וסומכת עליו הכי הרבה. מצבה הדרדר לאורך הסיפור בעוד היא חולת דמנציה ולעיתים יותר קרובות חווה התקפי שיכחה עד שהופכת לצמח ומתה.

# data[].attributes.headline
 מישל רבינבויץ'

# data[].attributes.subject
 מישל רבינבויץ'

# data[].attributes.body
שלום וברכה, אני רוזה אני נולדתי בפולין כיהודיה, זכיתי לחוות את אחת החוויות הכי נוראיות באושוויץ, כיום אני בת 65  מנהלת בית יתומים בצרפת, אני רוצה לשתף אותכם בשני תכונות שלי, ולהעיד על עצמי שני דברים, הראשון הוא שבעברי הייתי זונה ובגלל שהיום אני מנהלת בית יתומים שמורכב מילדיהם,  אני חושבת שאני אכפתית הדבר השני הוא  שאני סובלת מטראומה וזה יבוא לידי ביטוי כשתשאלו אותי שאלות על עברי ואני לא יענה אז תהיו מוכנים, אבל הדבר שהכי חשוב לציין זה מומו הילד שהגיע אליי בגיל 3 לא עזב אותי לרגע , כל הזמן ילדים באים ועוברים רק הוא נישאר, נקשרתי, הוא הוותיק ביותר אצלי והקשר איתו פשוט מיוחד.

# data[].attributes.body
היי שמי הוא רוזה, אני בעלת מעון לילדי זונות נולדתי בפולין כיהודייה ואחרי המלחמה עברתי לצרפת, אני יודעת שלוש שפות ערבית, עברית, וצרפתית.  אני אישה קשת יום מצבי הבריאותי הוא לא מזהיר והעלייה במדרגות את ששת הקומות עד ביתי מקשה עלי אף יותר ומחמירה את מצבי. אני דואגת לילדים, ונותנת להם קורת גג ומזון על מנת לאפשר לאימהות שלהם ללכת ולעבוד. הקשר שלי עם מומו אחד מילדי הזונות הוא קשר יוצא דופן. אני מאוד אוהבת אותו הוא כמו הבן שלי. אני אדם חזק והגון שרדתי את המלחמה שאיימה להשמיד אותי ואת עמי. אני לא מייחסת חשיבות לדת וגזע של בן אדם בעיניי כולם שווים, ״אבל היא היתה תמיד הוגנת מאוד בעניין הגזע. למשל: היה אצלנו ילד בשם מוֹאִיז, ולוֹ היא קראה ערבוּש מטונף, אבל לי לא. אז עוד לא יכולתי להבחין שלמרות משקלה יש בה עדינות.״

אני עומדת מאחורי חבריי ומסייעת להם כשצריך, ״גברת רוזה היתה במשטרה כדי לתת עדוּת שקר, שגברת לוֹלה ביקשה ממנה לתת.״

# data[].attributes.body
שלום קוראים לי רוזה אבל כולם מכנים אותי גברת רוזה. אני יהודייה בת 65. נולדתי בפולין ועברתי את השואה שבה נשלחתי למחנה אושוויץ. בעברי הייתי זונה ואז החלטי להפסיק ולנהל בית יתומים עבור ילדים של חברות למקצוע, שאין מי שידאג להם.
אני כעת מטפלת במסירות באותם ילדים למרות שעבור חלקם הפסקתי לקבל כסף, אבל מצד שני, לפעמים אני חווה התקפים בגלל המלחמה שבהם אני קצת פחות מתפקדת.
מבין כל הילדים, יש אחד ששמו מומו, הוא הכי בוגר והכי ותיק - כי כולם באים והולכים ורק הוא נשאר. מומו היחיד שדואג לי שמצבי הבריאותי מחמיר, כשיש לי התקף, ותמיד עוזר לי בעבודות הבית.

# data[].attributes.headline
ג'ון ג'ון דוידוף

# data[].attributes.subject
ג'ון ג'ון דוידוף

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא אישה יהודיה בת 65 אשר נולדה בפולין. רוזה חוותה את השואה בגיל צעיר מאוד, במהלך המלחמה רוזה נשלחה למחנה אושוויץ שבו חוותה חוויות קשות. רוזה כיום מנהלת מעון של ילדי זונות יתומים בשכונת בלוויל, פריז צרפת.  חווית המלחמה יצרו  חרדות קשות אצלה.  גברת רוזה התגוררה באלג'יר ובמרוקו, שם למדה לדבר ערבית שוטפת. רוזה מתוארת כאישה מבוגרת שמנה, בעלת קשיים רפואים מה שמקשה עליה לעלות למעון אשר נמצא בקומה 6. רוזה מגדלת ילדים רבים אשר חלקם אינם משלמים ומכאן אפשר ללמוד שרוזה היא אישה אכפתית ורגישה. בספר מתואר שלרוזה ולמומו היה קשר מיוחד ודואג.

# data[].attributes.headline
ונסה מרסיאנו

# data[].attributes.subject
ונסה מרסיאנו

# data[].attributes.body
שלום,שמי הוא רוזה, אך כולם קוראים לי גברת רוזה. אני יהודייה בת 65.

לשם הפרנסה אני מנהלת מעון לילדי זונות בצרפת. אך למען האמת נולדתי בפולין וקיימתי את עצמי גם במרוקו ובאלג'יריה, כך שאני יודעת שלוש שפות ערבית, עברית וצרפתית.

כאשר הייתי צעירה הייתי זוהרת ויפה, ועבדתי כזונה, אבל אז הגיעה מלחמת העולם השנייה וגירשו אותי לאושוויץ "כי גירשו אותה לאושוויץ של היהודים". מאז אותו יום, נשארה בי טראומה שהנאצים יחזרו לקחת אותי, ומדי פעם קשה לי נורא לתפקד...

בריאותי לא טובה, היא אפילו הולכת ומדרדרת בשל תשישות, זיקנה והסתיידות-מוחית. הינני בעלת גוף אימתני של תשעים וחמישה קילוגרם המקשה עלי מאוד את התנועה.

שיערי כבר הפך לאפור, ולא נשאר שום דבר מהיופי שלי. אך למרות הכל, אני תמיד דואגת לטפח את עצמי, להתאפר ולצאת עם פאה, שאולי מישהו ירצה אותי למרות הכל, ולא אהיה בודדה.

החיים עם הילדים במעון בהחלט לא קלים, אך יש ילד אחד שנכנס לי ללב, שמו מומו. הוא הותיק מכולם, הגיע כאשר היה בן 3 ועד היום נמצא איתי. אני לא יודעת מה אעשה אם הוא ילך, יתרסק לי הלב. ילדים במעון הולכים ובאים, אבל הוא תמיד נשאר. יש לי קשר מיוחד איתו, אני אוהבת אותו, הוא כמו הבן שלי.

# data[].attributes.body
שלום לכם, שמי הוא רוזה, ואני בת 65. נולדתי בפולין ושרדתי את הזוועות של אושוויץ ומלחמת העולם השנייה. אני מנהלת מעון ליתומים ברובע בלויל שבפריז שממוקם בקומה השישית בבניין בלי מעלית! בשל גילי הוותיק בריאותי ומצבי הגופני הם אינם מה שהיו בעבר, כשהייתי יפה ורזה ומאד. אפשר לומר שאני אישה שמגיע לה מעלית. גרתי בעבר במרוקו ואלג'יריה ולכן אני דוברת ערבית שוטף. במעון שאותו אני מנהלת מתגוררים ילדים לזונות. את כולם אני אוהבת מאד.

ילד אחד מיוחד במינו מתגורר אצלי במכון, שמו מוחמד אך כולנו מכנים אותו מומו. מומו הוא הילד הוותיק ביותר במעון, הוא נמצא כאן מאז גיל 3. כל הילדים במעון באים והולכים אך עד עכשיו מומו תמיד נשאר. באחד הימים, כאשר מומו היה בן שש או שבע מומו גילה שאמו הזונה משלמת לי כל חודש ושאינני מגדלת אותו מרצון בלבד. מומו היה כל כך עצוב וביטא את עצבו בכך שחרבן לי בכל פינה בדירה. הוא הפסיק כאשר שכנעתי אותו שאין אהבה גדולה מאהבתי אליו. מומו הוא הילד האהוב עלי במעון, הוא היחיד בעל רגישות גבוהה מספיק על מנת לעזור לי במטלות המעון. אני אוהבת אותו כאילו היה בני.

# data[].attributes.body
היי קוראים לי רוזה אך הילדים במעון קוראים לי גברת רוזה, אני יהודייה ואני בת שישים וחמש, נולדתי בפולין בדיוק בתחילת המלחמה השנייה מה שאומר שהגורל לא בדיוק מחייך אליי, אני מנהלת מעון לילדי זנות בצרפת בבלויל. אני כבר מבוגרת והבריאות שלי היא לא כמו שהייתה פעם, השמנתי והזדקנתי ואני כבר לא יהיה יפה ורזה כמו פעם.

אני גרה בבניין בן שש קומות מה שבכלל רק הורס את המצב הבריאותי שלי אבל אל תחשבו עליי ככה אני תמיד דואגת לטפח את עצמי ולהיראות הכי טוב שאפשר. מידי יום הילדים במעון מתחלפים אך יש ילד אחד שתמיד נשאר, קוראים לו מומו. אני אוהבת אותו כמו הבן שלי ואני רק מחכה לרגע שהוא יבין שהוא כל כך מיוחד, לפעמים הוא יכול להטריף אותי כמו הפעם שהוא חירבן בכל פינה בבית אבל בכל זאת אני אוהבת כמו בני.

# data[].attributes.body
שמי הוא רוזה ואני יהודייה בת 65 שנולדה בפולין בתחילת מלחמת העולם ה-2.  כפי שניתן להבין מהנ"ל הגורל לא בדיוק חייך אלי. אני מנהלת היום מעון לילדי זונות בבלוויל, צרפת. אני כבר מבוגרת ולכן בריאותי ומצבי הגופני הוא לא כמו בעבר. עם זאת, אל תחשבו שאני מתמסכנת, חיי היום במקום הרבה יותר טוב לעומת מה שעברתי באושוויץ.
אחרי אושוויץ גרתי תקופה באלג'יריה ומרוקו ולכן אני מדברת ערבית שוטפת.
כיום אני גרה בבניין בקומה ה-6 כך שלפעמים, למען האמת לא לפעמים, תמיד לא נוח לי לעלות את כל הקומות הללו. בדרך כלל, אמהות הילדים פוגשות אותם מדי פעם אך ישנו ילד מיוחד אחד בשם מומו, אני אוהבת אותו כמו הבן שלי מאחר ואותו אני מכירה הכי הרבה זמן, מומו הגיע אלי בגיל שלוש. לכן, כאשר הוא גילה שאני מקבלת המחאות חודשיות הוא מאוד התאכזב והייתי צריכה להבהיר לו שאני אוהבת אותו אהבה ללא תנאים. עם מומו לא הכל כל כך קל, לפעמים מומו מחרבן ברחבי הבית, וכאשר אני חוזרת הביתה ורואה את המחזה שחיכה לי אני מייד נזכרת בזוועות  אושוויץ. אבל, למרות שעם מומו לא הכל קל, אני מרגישה קשר חם, מיוחד ורגיש איתו.
מומו הוא באמת יחיד במינו!

# data[].attributes.body
שלום שמי רוזה אני נולדתי בפולין לפי 65 שנה למשפחה יהודיה. אני חוויתי את השואה בגיל צעיר מאוד נשלחתי לאושוויץ ששם היה לי הכי קשה. לאחר המלחמה עברתי לצרפת אך לפי זה גרתי גם במרוקו ואלג'יריה משם אני יודעת ערבית, והתקיימתי כזונה למשך הרבה שנים, אך כיום אני מנהלת מעון לילדי זונות בביתי בשכונת בלוויל בפריז צרפת. איני בכושר ומצב בריאותי טוב והפסקתי לטפל בעצמי וגדלתי בכמה מידות, אינני מתלוננת הרבה חוץ מהעלייה במדרגות הארורות, אך ילדי עוזרים לי לעלות בכל פעם את ששת הקומות. מומו שלי אחד מילדי המעון הגיע אלי קטן ונשאר אצלי הכי הרבה זמן, לי ולמומו יש מערכת יחסים מיוחדת נורא שנינו צריכים אחד את השני והקשר שלנו הוא כמו אם ובנו. הקושי שלי בעיקר הוא הזקנה והמצב הבריאותי, קשה לי מאוד לקבל את העובדה הזאת שאני מזדקנת. אני עדיין מנסה להראות צעירה יותר להתאפר לשים פאה ולהתלבש יפה.

# data[].attributes.body
שמי הוא רוזה, גילי הוא 65 ואני יהודייה, אבל תקראו לי גברת רוזה כמו שכולם קוראים לי.

בריאותי לא טובה גם בגלל התשעים וחמישה קילוגרם המקשה עליי מאוד את התנועה ואפשר לחלוטין להגיד שאני אישה שמגיע לה מעלית!

נולדתי בפולין,חוויתי את זוועות אושוויץ ומאז חרדות ופחדים לא נותנים לי מנוח. קיימתי את עצמי במרוקו ובאלג׳יריה ומשם אני יודעת את השפה ערבית. פעם הייתי באמת אישה יפה אבל אחרי כל מה שעברתי שום דבר לא נשאר אותו דבר.

לשם פרנסה, אני מנהלת מעון חשאי לילדי הזונות בצרפת.

היה לי חשוב לחנך את הילדים, ללמד אותם על מוצאם ועל הדת שלהם.

במעון הכרתי את מומו ועימו יש לי קשר מיוחד משאר הילדים במעון,קיבלתי אותו כשהיה בן שלוש ועד היום הוא אצלי הוא הותיק מבין כולם, כי לרוב הילדים במעון הולכים ובאים, אפילו שיקרתי בקשר לגילו של מומו שישאר עוד אצלי..

לא אשקר לא היה קל עם מומו לפעמים היה מחזיר אותי לזוועות אושוויץ כאשר היה מחרבן בפינות הבית והייתי חוזרת ורואה את מה שהוא עשה. ״הייתי מריחה את החרא הייתי צונחת יחד עם החבילות לכורסה ובוכה״, גם כשגילה שאני מקבלת תשלום כל חודש עליו הייתי צריכה להשבע לו שאני באמת אוהבת אותו ״אני הושבתי אותו על הברכיים ונשבעתי לו שהוא הדבר היקר ביותר שיש לי עלי אדמות״ מומו חיפש תשומת לב והייתי צריכה להיות שם בשביל לתת לו.למרות הכל הוא היה עוזר לי עם שאר הילדים בגלל שאני כבר מבוגרת וקשה להתמודד עם כל הילדים לבד.

הרגשתי שמומו הוא כמו הבן שלי ואהבתי אותו ללא תנאים.

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא יהודייה שמנה בת 65 עם לב זהב, על פי מומו, למרות גודלה יש לה עדינות. גברת רוזה היא אדם בודד. רוזה מנהלת מעון לא חוקי לילדים של זונות, רוב הילדים נשארים לישון בדירה השכורה אך גם חלק לא ושהות הילדים היא דינמית. מומו הוא הילד הוותיק ביותר במעון  והוא החביב ביותר על רוזה והוא גם הכי אוהב אותה בעולם. במשך הספר ניתן לראות את הרגישות ואהבה כל אחד כלפי השני אך גם בפרקים הראשונים כבר מתחילים להרגיש באמפתיה, הערכה ואהבה שלהם. רוזה, בדומה לאימהותיהן של הילדים במעון גם הייתה זונה בצעירותה, היא קיימה את עצמה באלג'יריה ומרוקו. בנוסף לכל זאת רוזה נולדה בפולין ונשלחה לאושוויץ בתקופת מלחמת העולם השנייה זה משפיעה על התנהגותה למשל כשכל הילדים במעון חירבנו בבית בעקבות מומו היא התחילה לצרוח שזה כמו אושוויץ בפראנויה. גברת רוזה גם אומרת בספר שמאז שיצאה מאושוויץ יש לה רק צרות. למרות חייה הקשים של רוזה היא בעלת לב אוהב חם ואוהב.

# data[].attributes.body
אני רוזה, אבל כולם קוראים לי גברת רוזה. אני מנהלת מעון לילדי זנות בבלויל שבצרפת. אבל לא תמיד גרתי בצרפת, נולדתי בפולין ואפילו קיימתי את את עצמי במרוקו ובאלג'יריה ככה שאני יודעת גם לדבר בערבית. כן כן, גם אני הייתי זונה אבל אז הגיעה המלחמה ובאותו זמן הייתי בגרמניה וגירשו אותי לאושוויץ "כי גירשו אותה לאושוויץ של היהודים" ומאז בריאותי לא משהו ובנוסף לכל זה אני גם 95 ק"ג ואין לי כבר הרבה שיער וגם השיער שקיים אפור, בקיצור אני לא בשיא היופי שלי. אבל פעם הייתי יפיפייה אמיתית. בנוסף לכל זה, אני מאוד בודדה למרות כל הילדים מסביבי "וזה אפילו קצת משונה לראות כמה מקום יכול לתפוס אדם בודד כל כך"
אבל כשאני יוצאת מהבית אני יוצאת עם פאה ואיפור כי אולי מישהו עוד יחשוק בי.
הילדים במעון שלי באים והולכים חוץ ממומו שהוא הותיק ביותר והוא גם זה שנכנס לי ללב. אני לא יודעת מה יקרה לי אם הוא ילך.

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא אישה מבוגרת בת 65, שמנהלת מעון לילדים של זונות בפריז. עברה של גברת רוזה מלא טלטלות וקשיים. גברת רוזה נולדה בפולין, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נשלחה לאושוויץ, ששם חוותה חוויות קשות מאוד וראתה מראות קשים מנשוא עבורה, אשר גרמו לה לפחדים וחרדות שלא עזבו אותה עד מותה. פחדיה וחששותיה מתבטאים בין היתר בפחד שילשינו עליה ומצלצול הפעמון בדלת, ומרוב החרדות והחששות היא משתמשת בתעודות מזוייפות בכדי להסתיר את עברה ולא להיזכר בו.

אחד מהילדים במעון הוא מומו, שהקשר שלה ושל מומו הוא שונה ומיוחד מהקשרה עם שאר הילדים שחיים במעונה. גברת רוזה מגדלת את מומו כבנה ומהווה לו תחליף לאמו הביולוגית. רוזה היא אישה עם לב רחב שדואגת למומו ולכל שאר הילדים במעון במסירות ודאגה, אך גם לפעמים מתנהגת כלפיו בקשיחות ואטימות שמתבטאת אצלו בבעיות של דימוי עצמי ועצבות. אהבתה של רוזה גדולה מאוד כלפי מומו, גם כשהיה עושה צרות (מחרבן על הרצפה לדוגמה), היא מוחלת וממשיכה לאהוב אותו. דוגמא לאהבתה היא העובדה שרוזה הסכימה לגדל את מומו מבלי לקבל על כך כסף ( למרות שהיא צריכה אותו) כדי להוכיח לו שהיא באמת אוהבת אותו,  מפני שמומו תהה עם היא באמת אוהבת אותו, או שהיא מגדלת אותו בשביל כסף.

רוזה מתה לפי בקשתה, בחדר במרתף שלה אשר היווה לה כחדר מפלט במצב של סכנה (כנראה כחשש וחרדה ממלחמת העולם השנייה).

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא אישה יהודייה כבת שישים וחמש, ילידת פולין, בריאותה הולכת ומידרדרת בשל תשישות, זיקנה והסתיידות-מוחית. היא בעלת גוף אימתני של תשעים וחמישה קילוגרם המקשה עליה מאוד את התנועה. בעברה, היתה רוזה זונה פעילה ביותר.
בוקר אחד, בעת מלחמת העולם השנייה, נקראה על-ידי המשטרה הצרפתית להתייצב באצטדיון מרוצי-האופניים של פריס, ומשם נשלחה לאושוויץ. היא חזרה משם שבורה ורצוצה, כאשר החרדה היהודית מתיישבת קבע בעולמה הנפשי.
גברת רוזה מאוד קשורה למומו ואני מרגיש שבאותה מידה שהיא שם בשבילו הוא שם בשבילה, היא צרכה חבר ומישהו שיהיה לצידה כי אין לה אף אחד. למרות כל הצרות שמומו עושה היא לא מעיפה אותו משם מה שמראה על האהבה שלה אליו. אפשר ללמוד מזה על גברת רוזה שלמרות מה שרואים בחיצוניות שלה היא חמימה מבפנים.

# data[].attributes.headline
דניאל פרידמן

# data[].attributes.subject
דניאל פרידמן

# data[].attributes.body
היי קוראים לי רוזה. אני יהודייה בת 65. נולדתי בפולין אבל אני עכשיו מנהלת מעון לילדי זונות. פעם, לפני שהזדקנתי והפכתי לשמנה גם אני הייתי זונה למחייתי אבל היום אני כבר חולה, חלשה ומותשת. המעון שלי בקומה השישית ואני בגילי, כבר בקושי מצליחה לעלות כל פעם במדרגות לדירה שלי. כל הקושי הזה בחיי הוא קטן לעומת מה שעברתי באושוויץ אבל זה לא הופך את הקושי בזקנה לקל יותר. למרות זקנתי, אי תמיד דואגת להיות מטופחת ולהראות הכי טוב למצבי אפילו שאף פעם לא אראה טוב כמו שהייתי פעם.

למעון שלי באים ועוזבים הרבה ילדים אבל יש ילד אחד שנשאר כבר הכי הרבה זמן ושמו הוא מומו. מומו הוא האדם הכי חשוב ושהכי קרוב אליי. בשבילי הוא ממש כמו בן. גם מומו למרות גילו הצעיר לימד אותי המון כי הוא ילד מיוחד במינו ואפילו שמידי פעם עושה צרות אני אוהבת אותו בכל ליבי.

# data[].attributes.body
אני רוזה, יהודייה מפולין שקיימתי את עצמי גם במרוקו ואלג'יריה. הייתי בגרמניה בזמן המלחמה, וגורשתי לאושוויץ, לא היה לי הרבה מזל...

אני מנהלת בית יתומים של ילדי זונות. לא קל, וההמחאות של הילדים הרבה לא מגיעות כל חודש. תאמינו לי, יום אחד עוד לא אחזיק את בנניה, שכבר שנה לא משלמים עליו! אבל תמיד אשאיר אותם, אין לי לב לזרוק אותם ברחוב. או בלשכת הסעד, אפילו יותר נורא.

פעם הייתי צעירה ויפה, אבל היום זה כבר לא כמו פעם. וגם העלייה לקומה השישית בלי מעלית, עם כל הקילוגרמים שלי, זה עוד צרה ודאגה, בנוסף לכל השאר. אבל אני מאוד דואגת לטפח את עצמי, להתאפר ולצאת עם פאה, שאולי מישהו ירצה אותי, למרות הכל, ולא יהיה כל כך בודדה.
החיים עם הילדים לא קלים במיוחד, אבל יש ילד אחד, מומו, שממש נכנס לי ללב. הוא הותיק מכולם, הגיע כשהיה בן שלוש ועד היום הוא איתי. אני אוהבת אותו כל כך, ילדים במעון אצלי הולכים ובאים, אבל הוא נשאר, וממש יישבר לי הלב אם הוא ילך, עד כדי כך ששיקרתי בקשר לגילו על מנת שיישאר איתי.

# data[].attributes.attachment_link.title
תמונה של גברת לולה

# data[].attributes.headline
בר קניגסבוך 

# data[].attributes.subject
בר קניגסבוך 

# data[].attributes.body
רוזה היא אישה יהודייה מבוגרת שורדת גטו אושוויץ החייה בדירה שכורה בפריז ושם היא מנהלת מעון לילדי זונות. חלק מהילדים אצלה מבוקר ועד ערב אך גם מספר לא קטן של ילדים מתגורר אצלה כל זמן  . הפרנסה של רוזה היא מהאימהות אשר היא מגדלת את ילדן.  גברת רוזה היא אישה מאוד שברירה ובעצם היא די לבד בעולם מאז השואה בפולין כך שהיא גם מרגישה בודדה  . דברים אשרש היו מזכירים לרוזה את המחנות ריכוז היו גורמים לה להתפרק ומקשים עליה מאוד כמו שכתוב בספר  ״שהייתה מריחה את החרא הייתה צונחת יחד עם החבילות לכורסה ובוכה". בנוסף לכך רוזה  היא אישה מאוד מבוגרת וקשה לה מאוד להתמודד לבד עם כל הילדים ובמיוחד עם עליית השש קומות לדירתה כל יום מספר פעמים ביום ותמיד היא הייתה אומרת שיום אחד היא תמות על המדרגות ״. הקשר של מומו ורוזה היה מיוחד הוא לא היה עוד סתם קשר של רוזה עם עוד אחד מהילדים היה שם קשר מיוחד  מכיוון שמומו עזר והי בשביל גברת רוזה כמעט כמו שהיא הייתה בשבילו הוא תמיד היה  היה עוזר לה ומטפל בשאר  הילדים ורוזה הייתה בשבילו כמו האמא שאף פעם לא הייתה לו .

# data[].attributes.body
שמי רוזה, יהודייה כבת שישים וחמש, ילידת פולין. כיום מנהלת מעון לילדי זונות. נולדתי בתחילת המלחמה כך שהכל צרות קטנות בחיים אם עברתי את זוועות אושוויץ, אך החיים מתאכזרים אליי. בריאותי הולכת ומידרדרת בשל תשישות וזיקנה נוסף על כך שאינני זוהרת ויפה כמו פעם. אז כמו שכבר הזכרתי, הגורל לא כל כך בעדי.... הפכתי לבעלת גוף אימתני של תשעים וחמישה קילוגרם המקשה עלי מאוד את התנועה, למשל, למעון הילדים.... כבר מאוד קשה לעלות.... בכל זאת, 6 קומות בלי מעלית לא בא ברגל עם כל הקילוגרמים. אף על זאת, את גברת רוזה כמובן לא תראו יוצאת מהבית הפוכה, תמיד אני דואגת להראות מטופחת, מאופרת ושמה את הפאה האדמונית שלי.... להיזכר בזוהר העבר.

אל המעון שלי מגיעים המון ילדי זונות וישנם כמה קבועים. אך פעם אחת הגיע אליי ילד בן 3, מיוחד במינו, ישר התאהבתי בו, שמו הוא מוחמד, כולם מקצרים למומו. הוא גדל אצלי עד היום בעודו בן 14. אני אוהבת את מומו אהבת נפש עד כדי כך ששיקרתי לו על גילו בשביל שישאר קרוב אליי. אני אוהבת את מומו כמו את הבן שלעולם לא היה לי. אחת התכונות שפיתחתי בעקבות אהבתי הרבה למומו היא סובלנות. מומו ילד מרדן ועקשן. כשמחליט שהוא רוצה לקבל את תשומת הלב יעשה מה שרוצה... יחרבן בכל פינה בבית... נשמע הגיוני?? כמו שכבר אמרתי, החיים לפעמים מתאכזרים אליי. אבל אני מבינה שהמסכן רק רוצה לפגוש את אמא שלו , כמו כל הילדים בבית. אך אמא שלו, לא מגיעה. אז אני נותנת לו את כל האהבה שלי שירגיש שמישהו עדיין חושב עליו ואוהב אותו כמו את כל שאר הילדים במעון. אני אוהבת אותו כל כך הרבה, הוא כל מה שנשאר לי מהחיים הטובים.

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא יהודיה מבוגרת החיה בפריז. לפני שנים רבות שרדה את אושוויץ אך גם לאחר תקופה נוראה זו החיים לא האירו לה פנים. פרנסתה ותעסוקתה הם לנהל מעון לילדים שאימהותיהם עובדות בזנות ולכן אינן יכולות לפי חוק לגדל את ילדיהם. בין ילדי המעון ישנם מואיז, בנניה וגם מומו. בניגוד לשאר הילדים, מומו מספק לגברת רוזה פרנסה קבועה. מומו מתאכזב כשמגלה שגברת רוזה מקבלת עליו תשלום, אך נראה כי היא באמת ובתמים אוהבת את מומו וקשורה אליו, מכיוון שתמיד היא התייחסה אליו בהגינות לפיו דבריו של מומו. זאת בניגוד לילדים האחרים שלפעמים הייתה יותר קשוחה אליהם. מצבה הבריאותי של גברת רוזה אינו מוצלח. חלק ניכר מזה הוא כתוצאה מגילה המבוגר. אך לפי הבנתי את הסיפור, אני מסיק כי לא פחות מגילה, הערך העצמי שלה משחק כאן תפקיד. גברת רוזה עושה מאמצים רבים כדי להרגיש טוב עם עצה (מתאפרת, שמה פאה, מתלבשת יפה), אך נראה כי עמוק בפנים היא אינה מרוצה מעצמה כלל, והערך העצמי שלה נמוך. הדבר גורם להזנחה של הבריאות הפיזית כמו גם התדרדרות הבריאות הנפשית, בטח ובטח שבגילה של רוזה. למרות הקשיים, גברת רוזה הנחושה נשארת מסורה לילדים ומטפלת בהם יום ולילה.

# data[].attributes.headline
יעל אילון לוסטיגמן

# data[].attributes.subject
יעל אילון לוסטיגמן

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא אישה בת 65, יהודיה שנולדה בפולין וחיה בצרפת, אך שנים רבות קיימה את עצמה במרוקו ובאלג'יריה. בעלת שיער אפור ונושר, שמנה, זקנה, מכוערת ועייפה. כשהייתה צעירה יותר, לקחו אותה הנאצנים אל מחנה ההשמדה אושוויץ. כיום, היא מתקיימת ממעון לילדי זונות. מומו הוא הותיק והגדול ביותר מכל הילדים במעון. בריאותה של גברת רוזה הולכת ומדרדרת, היא כבר לא צעירה ויפה כפי שהייתה. למרות שמומו עושה לרוזה את החיים קשים יותר משמגיע לה, מחרבן בכל פינה, גונב מחנויות ועוד, הוא כמו בן בשביל רוזה, היא אוהבת אותו ללא תנאים והוא חשוב לה יותר מהכל, היא יודעת שהוא עושה זאת רק בגלל שהוא רוצה את אימו. גברת רוזה הייתה אישה טובה, כי למרות הקשיים הרבים שגרמו הילדים במעון לגברת רוזה, כמו לחרבן בכל פינה, לצרוח ולבכות בבקשת אימם, לפעמים אי תשלום על הילדים, היא טיפלה בהם טוב ככל יכולתה ורצתה רק בטובתם. לגברת רוזה היה חשוב לחנך את הילדים, ללמד אותם על הדת שלהם ועל מוצאם, ולהרגילם לחיות חיים המשלבים את ההיסטוריה שלהם.

# data[].attributes.headline
סער וולפשטיין

# data[].attributes.subject
סער וולפשטיין

# data[].attributes.body
אני רוזה, יהודיה, בשנות השישים לחיי אבל מה זה משנה? גיל הוא רק מספר!
למרות שצעירה ויפה כמו שהייתי פעם כבר לא אהיה...
נולדתי בפולין בתחילת המלחמה, מה שאומר שהגורל לא בדיוק מחייך אליי. כיום אני מנהלת מעון לילדי זונות.
כמו שאמרתי - הגורל לא בדיוק מחייך אליי, והמצב הבריאותי שלי לא מזהיר. כמובן שהעלייה של ששת הקומות בבניין בו אני גרה על בסיס יומי לא בדיוק תורמת למצב..
אבל אל תסתכלו עליי ככה, פעם הייתי צעירה ויפה, למרות שגם היום אני תמיד דואגת לטפח את עצמי ולהיראות טוב ככל האפשר! לא תראו את גברת רוזה ללא איפור וללא הפאה האדמונית שלה.
מידי פעם בפעם מגיעים למעון שלי ילדי זונות שונים, אבל הקבועים תמיד נשארים. מומו ביניהם, ילד מיוחד שהגיע אליי כשהיה בן 3 ואני מגדלת אותו עד עכשיו. מומו הוא ילד מיוחד, ואני מחכה לרגע שיבין זאת. אני אוהבת אותו כמו את הבן שלי, למרות שהוא בעצם לא!
למרות שלפעמים הוא מטריף אותי ומתנהג כמו ערבוש לא מחונך, למשל כמו הפעם בה הוא חירבן בכל הבית- וכמו שמי ניקתה הכל?- אבל הוא תמיד נשאר מומו שלי.

# data[].attributes.body
שמי הוא רוזה, ושם המשפחה לא רלוונטי...  יהודי. הגורל רצה ונולדתי יהודייה בפולין בדיוק בתחילת המלחמה... מה? זה אומר שהצרות שלי היום הם משחק ילדים אם שרדתי את אושוויץ? אז אומר. החיים לא טובים אליי. אז הייתי צעירה ויפה, דיברתי ערבית, יידיש, חייתי במרוקו, אלג׳יר, מכאן לכאן הגעתי לצרפת. הבריאות שלי לא במיטבה ואני כבר רחוקה מלהיות רזה ויפה, אז מזונה נחשקת ומפורסמת בפריז עברתי לגדל את ילדי הזונות שהחיים לא טובים גם אליהם נו. יש היגידו שאני שמנה, אך כל אישה מתפללת לזוג שדיים ועכוז כמו שלי, וכל הדיבורים מקנאה. מה לעשות, אני מטפחת את עצמי. לא תראו אותי בלי איפור, ובטח שלא בלי הפאה האדמונית שלי- שיזכו תושבי צרפת לטעום מרוזה היפיפייה של פעם. כשהיה בן 3 הגיע אליי לדירה ערבי אחד, מוחמד. מאז הוא הדבר הכי יקר שיש לי בחיים. כן, תאמינו או לא, ערבוש קטן (הגדול מכולם) ולמרות כל הדעות הקדומות (ואני אחת שמאמינה) אני אוהבת אותו.
הוא מבין לליבי אפשר להגיד. למרות שלפעמים הוא מחרבן בכל הבית ומתנהג כמו ערבוש חסר חינוך, הוא גם יודע מתי להפסיק המסכן. רק רוצה לפגוש באמא שלו , וזה כמו כל הילדים בבית. אבל הוא אצלי הכי הרבה זמן, רק רואה ילדים באים והולכים ומשפחות מתאחדות, לא עלינו. אבל זה, זה לא מגיע לו חיים אצל זונה שזרקה אותו. אני האמא שלו, ואני רוצה שישאר איתי. אני יודעת שיהיה שם בשבילי אם אצטרך, או אם אחלה חלילה. אפילו להעלות אותי את כל ה6 קומות ובחזרה אם צריך. זה מומו שלי.

# data[].attributes.headline
נועה קילשטיין

# data[].attributes.subject
נועה קילשטיין

# data[].attributes.body
קוראים לי רוזה, אני יהודיה בשנות השישים לחיי. נולדתי בפולין. כיום אני מנהלת מעון לילדי זונות.

מצבי הבריאותי לא מזהיר, אני תמיד תשושה ועייפה והחיים לא מרחמים עליי. אפילו מעלית בבניין שלי לא מתקינים. כל יום מחדש אני צריכה לעלות 6 קומות! תזכרו מה אני אומרת לכם, יום אחד אני אמות על המדרגות האלה.

אבל אל תראו אותי ככה, לא תמיד הייתי זקנה ושמנה. פעם הייתי צעירה ויפה. אבל אין מה לעשות, החיים ממשיכים ואיתם אנחנו מזדקנים.

אני הייתי במלחמת העולם השנייה, ולמרות שהיא הסתיימה - אני עדיין, יום יום, חיה בפחד. בשבילי המלחמה לעולם לא הסתיימה. החיים שלי הם מלחמה לא נגמרת.

אז כמו שכבר אמרתי, אני מנהלת מעון לילדי זונות. מדובר בילדים שמהאמהות שלהם נשללת הזכות לגדל את ילדיהם עקב עיסוקן, ולכן הם נאלצות להחביא את ילדיהם מפני לשכת הסעד.

מידי חודש, באים והולכים ילדים חדשים. מעטים הילדים שנשארים פה מגיל קטן. ילדים כמו מומו. מומו איתי מגיל 3. אני אוהבת אותו כאילו הוא הבן שלי.

על הרבה ילדים ההורים לא נותנים המחאות, וגם על אלה שכן- חודש כן שלושה חודשים לא. ועדיין, לא אגרש אף ילד. יש ילדים שההורים שלהם שמים אותם אצלי, ומעולם לא חוזרים.

אני אחזור ואומר, החיים לא טובים אליי.

# data[].attributes.body
אני רוזה ואני בת 65 ואני גרה בצרפת. אני נולדתי בפולין ואני עברתי את אושוויץ. זאת הייתה התקופה הכי קשוחה בחיי. לשעבר עבדתי כזונה אך כרגע אני מטפלת בילדים קטנים שהוריהם לא יכולים לטפל בהם. אני אוהבת לעזור לילדים גם אחרי שהפסיקו לשלם כי אני מתייחסת לכל ילד כמו שלי. אני גרה בבניין בקומה שישית בלי מעלית ואני מתקשה לעלות בהם.

# data[].attributes.body
רוזה היא אישה מבוגרת החייה בדירה שכורה בפריז ומנהלת בה מעון לילדי הזונות. היא מתפרנסת מדמי המזונות שמקבלת על הילדים, יש ילדים שנמצאים אצלה רק מהבוקר עד הערב אך חלק מהילדים מתגוררים רק אצלה. גברת רוזה עברה את השואה בפולין שהייתה קטנה ומאז היא לבד, רוזה מרגישה מאוד לבד והיא מאוד רגישה ושברירית. ״שהייתה מריחה את החרא הייתה צונחת יחד עם החבילות לכורסה ובוכה, ואפשר להבין אותה״ דברים כאלו שהיו מזכירים לה את מחנות הריכוז היה קשים לה מאוד. בנוסף לכך רוזה מבוגרת וכבדת משקל וקשה לה להתמודד לבד עם כל הילדים ועם עליית השש קומות לדירתה מספר פעמים ביום ״ היא הייתה אומרת שיום אחד תמות על המדרגות״. למומו ורוזה היה קשר מיוחד, שונה מהקשר שלה עם שאר הילדים, מומו היה שם בשביל גברת רוזה כמו שגברת רוזה הייתה שם בשבילו, הוא היה עוזר לה עם שאר הילדים וגם עם החיים עצמם. רוזה הייתה הדבר הכי קרוב לאמא שהיה למומו והוא אהב אותה מאוד.

# data[].attributes.headline
אלדר אסלנביילי

# data[].attributes.subject
אלדר אסלנביילי

# data[].attributes.body
גברת רוזה, יהודיה פולניה מבוגרת בשנות השישים שלה, שורדת גטו אוושויץ, מתגוררת בדירה קטנה בקומה השישית בבלויל, צרפת, שם מנהלת מעון לילדי זונות. בביתה ניתן למצוא ילדים שגרים אצלה והיא צריכה לדאוג להם מסביב לשעון ויש כאלה שבאים בבוקר והולכים בערב. על כל ילד גברת רוזה אמורה לקבל תשלום כל חודש אך יש ילדים שנשארים  מבלי לשלם ורוזה מגדלת אותם כמו הילדים שלה. גברת רוזה אישה בעלת לב רחב השומרת על חיי הילדים הגדלים איתה. בנוסף לכך רוזה מבוגרת ואישה גדולה וקשה לה להתמודד לבד עם כל הילדים ועם עליית השש קומות לדירתה מספר פעמים ביום ״ היא הייתה אומרת שיום אחד תמות על המדרגות״. למומו ורוזה היה קשר מיוחד, שונה מהקשר שלה עם שאר הילדים, מומו היה שם בשביל גברת רוזה כמו שגברת רוזה הייתה שם בשבילו, הוא היה עוזר לה עם שאר הילדים וגם עם החיים עצמם. רוזה הייתה הדבר הכי קרוב לאמא שהיה למומו והוא אהב אותה מאוד. רוזה מהווה למומו תחליף לאימו שאותה הוא כלל לא מכיר. רוזה נקשרה במיוחד אל מומו, הילד עליו הספר מדבר, מפני שהוא חי במעון במשך התקופה הארוכה ביותר מהיותו בגיל 3.

# data[].attributes.headline
אביב בן דרור

# data[].attributes.subject
אביב בן דרור

# data[].attributes.body
רוזה- אני אישה מבוגרת בשנות השישים/שבעים לחיי, ממוצא יהודי, שוקלת טיפה מעל הממוצע:" גברת רוֹזה, עם כל הקילוגרמים שלה ". מצבי הבריאותי כמו כן גם לא בשמיים. ואני מנהלת ביד עליונה את בת היתומים שנים רבות ובעברי עבדתי גם כזונה.

הקשר ביני לבין מומו חזק מאוד ושנינו חשובים אחד לשני, אני מהווה את מרכז החיים למומו ומנסה להיות הדמות האימהית בשבילו וההפך:" היא הושיבה אותי על הברכיים ונשבעה לי שאני הדבר היקר ביותר שיש לה עלי אדמות".

·       אני דוברת כמה שפות:" גברת רוזה נולדה בפולין כיהודייה, אך שנים רבות קיימה את עצמה במרוקו ובאלג'יריה וידעה ערבית כמוני וכמוך".
אני אישה דאגנית לרוב:" זה היה ממש מקור חיים יום-יומי, נוסף לכל שאר הצרות והדאגות".

# data[].attributes.headline
נועם גלוזברג

# data[].attributes.subject
נועם גלוזברג

# data[].attributes.body
גברת רוזה, יהודיה פולניה מבוגרת, שורדת גטו אוושויץ, מתגוררת בדירה קטנה בקומה השישית בבלויל, צרפת, שם מנהלת מעון לילדי זונות.
לגברת רוזה ולמומו יש קשר מיוחד חזק מאוד. גברת רוזה קיבלה את מומו מהוריו בגיל צעיר וגידלה את מומו, היא מהווה לו אם והקשר אינו רק מקצועי גם מצידה. למרות זאת, מומו עושה לגברת רוזה הרבה צרות, בעיקר מפני שלא מכיר את הוריו ובגלל שלא מצא את אמו, חיפש הרבה תשומת לב
הספר פותח בתיאור הגברת רוזה כאישה מבוגרת וגדולת ממדים: "הדבר הראשון שאני יכול לספר לכם הוא שגרנו בקומה השישית בלי מעלית, ושבשביל גברת רוזה, עם כל הקילוגרמים שלה ושתי רגליים בלבד, זה היה ממש מקור חיים יום-יומי, נוסף לכל שאר הצרות והדאגות".

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא יהודיה בת כשישים החיה בדירה שכורה בשכונת קשת-יום בפריז ומנהלת בה מעון לילדי זונות. היא חיה על חשבון ההמחאות המתקבלות אליה מידי אימהותיהם של הילדים אשר באות מידי פעם לבלות עם ילדיהן. גברת רוזה חווה את קשיי הזקנה הבאים לידי ביטוי בקושי שלה לעלות במדרגות ובעייפות. בצעירותה הייתה רוזה בשואה וזכרונות מהזוועות שבים ומכים בה כל העת. יש לה חדר במרתף המווה כמקום המפלט שלה אותו היא מתארת כ״חור היהודי שלי״ (עמ´ 44). בחדר זה היא גם לבסוף מתה לפי בקשתה. בנוסף, היא אישה בעלת לב רחב השומרת על חיי הילדים הגדלים עימה, ואף משאירה בביתה ילדים גם כאשר הוריהם מפסיקים לשלם. רוזה נקשרה במיוחד אל מומו, אחד הנערים במעון וגיבור הספר, שכן הוא חי במעון במשך התקופה הארוכה ביותר. רוזה מהווה למומו תחליף לאימו שאותה הוא כלל לא מכיר.

# data[].attributes.body
רוזה היא אישה יהודייה בת 65 הנולדה בפולין. מצבה הבריאותי אינו טוב והוא מתדרדר במהלך הספר. בעברה רוזה עבדה כזונה בפריז, מרוקו ועוד בעברה הייתה רזה יפה וכעת היא זקנה ושמנה. במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחה לאושוויץ, ומשם יצאה מלאת חרדות ופחדים שלא עזבו אותה מאז. כל חייה היא חוששת מצלצולי הפעמון בדלת, חוששת שיבואו לקחת אותה, שילשינו עליה, חייה אינם חיים עוד. מרוב הפחד היא חיה בזהות מושאלת ומשתמשת בתעודות מזויפות, העיקר להסתיר את המוצא שלה ואת עברה. רוזה מנהלת מעון חשאי לילדי זונות, אחד מהילדים שרוזה מגדלת שם הוא מומו. רוזה מגדלת אותו כבנה. לעיתים רוזה אינה מספיק רגישה כלפי מומו וגורמת לו לבעיות של דימוי עצמי וביטחון, מומו מבקש לדעת ורודף אחד זהותו אך רוזה שיש לה את הפרטים הרצויים אינה מספרת לו את זהותו ועברו ושומרת אותם לעצמה כסוד כמוס. עם זאת רוזה נורא דואגת למומו, היא דואגת שירש את מחלת הנפש של אביו, ודואגת שמה שהוא רואה ברחובות מגיל כה קטן יפגע בו. הקשר של רוזה ומומו מתחיל כשרוזה מקבלת מהמדינה כסף על כך שמטפלת במומו, מומו לוקח את זה לכך שרוזה אינה באמת אוהבת אותו ועל מנת לשנות את ההרגשה הזו רוזה מונעת מעצמה אפשרות לקבלת תשלום על מומו. רוזה משמשת כאם למומו והיא רואה לנגד עיניה רק את טובתו של מומו.

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא אישה יהודייה מבוגרת מאוד אשר גרה בצרפת. גברת רוזה עברה את השואה בפולין כאשר הייתה יותר צעירה וכיום היא מתפרנסת מניהול מעון לילדי זונות בצרפת. יש ילדים שגרים אצלה והיא צריכה לדאוג להם מסביב לשעון ויש כאלה שבאים בבוקר והולכים בערב. על כל ילד גברת רוזה אמורה לקבל תשלום בקביעות אך יש שם ילדים שנשארו שם מבלי לשלם ורוזה גידלה אותם כמו הילדים שלה. מכל הילדים הקשר הכי עמוק היה עם מומו. מומו היה שם בשביל גברת רוזה בדיוק כמו שהיא הייתה שם בשבילו. הוא עזר לה להתמודד עם בעיות פיזיות כמו התשישות שבאה עם הזקנה והמחלות שלה וגם עזר לה להתמודד עם דברים רגשיים כמו הבדידות והדיכאון שחוותה. גברת רוזה הייתה מאוד רגישה ושברירית (לדוגמה: בעמוד 11 "...וכשהייתה מריחה את החרא, הייתה צונחת יחד עם החבילות שלה לכורסה ובוכה, ואפשר להבין אותה.") אך גם אישה חזקה, כי כל בן אדם שעבר את מה שהיא עברה בעבר (השואה ומחנות הריכוז) ועובר את מה שהיא עוברת בזמן הספר (מסירות והקרבה למען הילדים) הוא בן אדם חזק מאוד.

# data[].attributes.body
גברת רוזה היא אישה יהודייה כבת שישים וחמש, ילידת פולין, בריאותה הולכת ומידרדרת בשל תשישות וזיקנה. היא בעלת מעון לילדי זונות שם אמהותיהם מוסרות אותם לגדול ולהתחנך בתשלום על ידי המחאות (מהם רוזה מתפרנסת) ובדרך זו הילד נשאר נשאר ברשות אמו ובאחריותה, ובזמנה הפנוי היא פוגשת בו ושוהה במחיצתו.
מבין כל ילדי המעון הקשר של רוזה עם מומו מתואר כעוצמתי ביותר. רוזה מהווה כתחליף לאימו הביולוגית של מומו ובאמצעות הקשר שלו עם רוזה הוא מתגבר על הבדידות.
רוזה היא אדם רחב לב שדואגת במסירות רבה לילדים במעונה (ואף מאפשרת לחלקם לשהות אצלה ללא המחאה בגלל ליבה הרחמן). בנוסף היא גם אישה קשה, שורדת מלחמת העולם השנייה ובעלת סיפור חיים לא קל שמלווה בפוסט טראומה ואישיות נוקשה.

# data[].attributes.headline
"כל החיים לפ

# data[].attributes.body
"כל החיים לפניו" מאת אמיל אז'אר

שיעור ראשון

יש לקרוא את הפרק הראשון והשני (עמודים 9-17).

לאחר מכן עליכם ליצור פרופיל אישי (תעודת זהות) של רוזה

יש להסתפק רק  במידע שמופיע בשני הפרקים הראשונים.

את תעודות הזהות יש להעלות על גבי שלושת הלוחות השיתופיים.

השקף יכלול את הפרטים הבאים בתמציתיות:

1. פרטי מידע על הדמות.

2.מהות הקשר עם מומו.

3.תכונות שניתן ללמוד על הדמות וביסוס הטיעון בדוגמאות.

4.יש לצרף ציור / תמונה שמזכירה לכם את הדמויות כפי שהם נראים בדמיונכם.