# data[].attributes.body
Bijeli cvijet, može li se uopće pronaći ako se traži, vječno moje pitanje, na koje još tražim odgovor
DARIJA OSMAKČIĆ

# data[].attributes.body
Najdraže knjige uvijek pročitam po nekoliko puta i često im se vraćam; Alisa u zemlji čudesa svakako spada u tu skupinu. Kao djevojčicu me oduševila i zabavila, a kao odraslu me ne prestaje inspirirati i učiti. Vjerujem da u svima nama čuči jedna mala, razigrana i nadasve znatiželjna Alisa koja će uvijek rado zakoračiti u naš stvarni, odrasli svijet i dodati mu malo šarenila i malo čarolije. Na nama je samo da joj to dozvolimo.
VIVIANA ZOKOVIĆ

# data[].attributes.body
Ovih sam dana, na poticaj Nade Topić, odabrala jednu svoju knjigu i  uzela je ponovno u ruke; knjiga je to koja mi je na izloženijem mjestu na policama u Zagrebu gdje mi je knjižnica reducirana mahom na književnokomparatističke i teorijske priručnike ali i na „ono nezaobilazno“ što čuvam od samih početaka sastavljanja svoje privatne knjižnice, raštrkane na raznim adresama. Upravo takva je knjiga  Cristo si è fermato a Eboli (koja u prijevodu izdanja koje imam nosi naslov Krist se zaustavio u Eboliju) talijanskog autora Carla Levija. Više je razloga što odabirem tu knjigu. Kako rekoh, u Zagrebu držim tek nekoliko meni najmilijih knjiga iz tzv. beletristike. Nadi sam poslala snimku naslovnice primjerka koji mi je darovao otac. Bilo je to nekako u mojim srednjoškolskim danima; učinio je to s velikom preporukom, gotovo strahopoštovanjem prema knjizi i njezinu autoru. Mislim da je u Levijevoj knjizi nalazio nešto duboko i prepoznatljivo, blisko svojim stavovima, svjetonazoru, pogledu na društvo, potlačene, sirotinju. Otac je umro prije pet mjeseci (oko mjesec i po dana prije moje majke, a nekoliko mjeseci prije pojave ove „krunske“ pošasti kojom je okužena čitava Kugla…) pa je neobičan ali drag osjećaj listati knjigu koju je on nekad imao u rukama i u kojoj je još uvijek jedno “uho“ kakvim je on znao bespoštedno lomiti stranice – sjećam se da sam mu na tomu u par navrata prigovorila – i kojim je označavao mjesto do kojega ga je dovelo čitanje ili koje ga se posebno dojmilo. Knjiga je stara, iz 1951., tiskana je u Zagrebu (zapravo razmjerno nedugo nakon Drugoga svjetskog rata odnosno vremena kad je napisana), u ponešto zastarjelom prijevodu Branimira Gabričevića; listovi su izrazito tanki i požutjeli, dobili su svoju gotovo 70 godina staru „patinu“ a i specifičan miris od godina ležanja na polici i listanja. No upravo zato za mene imaju poseban čar. To bi dakle bio prvi razlog: knjiga je pripadala mom ocu. I iz toga razloga štošta drugoga meni značajnoga proizlazi.
Jedan od idućih razloga jest taj što me je u prvom čitanju (zbog čega sam je puno godina kasnije neštedimice preporučivala svojim studentima iz kolegija o motivima egzila i/ili izgona u književnosti) u tolikoj mjeri očarala svojom uvjerljivošću i „uvlačenjem u sebe“ da me i sada – u ovim danima kad se s teškoćom usredotočujem na pisanu riječ i pisanje iščekujući neku jaču ili blažu „grmljavinu“ proizvedenu trešnjom podova i zidova u zgradi, ulici, gradu… te čekajući na iduće TV-vijesti o raširenost i pogubnosti korona-virusa – posve obuzme. Knjigu Cristo si è fermato a Eboli napisao je liječnik, a ja sam oduvijek bila slaba prema književnicima-liječnicima (poput Čehova, Bulgakova, Schillera i drugih), pogotovu ako su imali dara za još poneki oblik umjetničkoga stvaralaštva. Carlo je bio Talijan, a ja kao humanist ne mogu bez talijanske kulture, jezika, i … Firence (koja mi nakon rodnoga grada dijeli s Pragom drugo mjesto na ljestvici važnosti), u kojoj je tijekom nekoliko godina u spomenutom ratu Levi taj autobiografski roman i pisao. Carlo – eto, oslovljavam ga imenom, kao kakvoga svog dobrog znanca – bio je dakle liječnik, ali i slikar kojemu su neki radovi izloženi u talijanskim galerijama. Zanimljivo je to da nekim ljudima nije dovoljno jedno umjetničko sredstvo nego posežu za još ponekim kako bi svoj stvaralački genij mogli što potpunije izraziti.
Carlo Levi u tom je romanu iznio svoje iskustvo progonstva; Mussolinijeva ga je vlast u tridesetim godinama prošloga stoljeća, kao vrlo mlada čovjeka, zbog njegove aktivističke nepodobnosti, poslala na jug Italije u pokrajinu Basilicatu (ili Lukaniju, kako su je u doba Mussolinijeva fašističkoga režima – po uzoru na Rimljane – zvali; a tamo je u mjestu Venosi rođen i Horacije, štićenik Mecenin); kraj je to izrazito siromašan, kamenit, suh, bez vegetacije  – nalik, vjerujem, našoj Dalmatinskoj zagori. U vrijeme kad je dospio u Gagliano, mjesto svoga progonstva, tamošnje stanovništvo ni primjerenog liječnika nije imalo pa je bio prinuđen baviti se liječništvom unatoč tomu što je kanio ostaviti se toga posla. Samo je mjesto 1980. doživjelo težak potres, što mi je vjerojatno poslužilo kao asocijacija na ono što se dogodilo u Zagrebu 22. ožujka ove godine. Autobiografijska narav same proze vjerojatno je jedno od obilježja kojima me je ta literatura privukla: iskrena je, istinita, vjerodostojna, ironična, s odgovarajućom dozom humora (pogotovu u psihološkom portretiranju i slikama kojima s dirljivim suosjećanjem autor opisuje priprostu, ponekad grubu a ubogu čeljad s juga Italije s kojom je neko vrijeme dijelio dobro i zlo). Naslov na talijanskom prije prvoga čitanja bio mi je vrlo zagonetan a stoga i intrigantan. Čitanjem sam došla do zaključka kako taj Levijev Krist iz naslova… da: on nikad zapravo nije dospio do Aliana iliti Gagliana (ovaj je drugi naziv u skladu s lokalnim izgovorom imena): zaustavio se prije njega, nadomak, u Eboliju – toliko mu je mjesto Carlova zatočeništva bilo neprivlačno ili nezanimljivo, kao i rimskoj vojsci, navodno. Stanoviti „sentimentalni humanizam“ koji iz tih potamnjenih listova papira proizlazi učinio mi je knjigu izvorom neke vrsti ljepote za kojom kao znamenjem ohrabrenja gotovo očajnički čeznemo te koju, ako je sreće, u dragocjenim mrvicama nalazimo, zakriljene  uvjetima u kojima proteklih mjeseci živimo, uglavnom zatvoreni među četiri zida. Kako preferiram knjigu s tekstom otisnutim na listovima u odnosu na internetska izdanja i čitanje na zaslonu računala, za mene je posjedovanje knjige na vlastitim policama – u situaciji kad ne mogu ni do knjižnice – nevjerojatna blagodat. Držim da niti jedna knjiga nije vrijedna sama po sebi, koliko god „dobro“ bila napisana, već je vrijednom (pored njezinih vlastitih pretpostavljenih kvaliteta) čine i okolnosti u kojima je (ne)prihvaćamo i percipiramo. Pa ako je ova potonja – percepcija – ovih dana možda ponešto „sužena“ a zapravo isprekidana navalama zabrinutosti i uznemirenosti zbog poznatih nam opasnosti, meni je Cristo si è fermato a Eboli tim značajniji i dojmljiviji otisak na dragim mi listovima papira.

U Zagrebu, 14. travnja 2020.

HELENA PERIČIĆ

# data[].attributes.body
Još se sjećam kad sam dobio u ruke Sto godina samoće, nekog Marqueza za kojeg do tad nisam čuo. Bilo je to u selu koje se zvalo Dvorište i imalo specifičnu domaću atmosferu koju su pojačavale male rudlave svinje dugih nogu i lisičjih njuški koje su glavinjale neasfaltiranim sokacima.
(Za one koji su zainteresirani za zemljopis evo male pomoći : selo Dvorište je oko kilometar od Bugarske granice, bus ide četvrtkom ujutro u 6 i vozi do Berova, a tamo u Božje ruke. Kad sam išao kući na dopust trebalo mi je dva dana. Jasen Boko za toliko stigne do Mongolije. Pješice.)
Dakle, još sam u onom Dvorištu. Ljeto je bilo vrelo i beskonačno. Kilo lubenica je bilo točno deset puta jeftinije nego doma, pa smo ih kupovali na vagone i jeli samo sredine, ali uskoro vam i takav hobi dosadi.
Netko mi je tutnuo knjigu mekanog uveza sa slikom neobične žene na naslovnici. (Kasnije sam saznao da je to bila slika Mersada Berbera, ali to je bilo prije moje zaluđenosti slikarstvom.)
Počeo sam čitati: „Puno godina kasnije pred strojem za streljanje pukovnik Aureliano Buendia sigurno se sjetio onog dalekog popodneva kad ga je otac odveo vidjeti led.“
Ta rečenica mi je bila dovoljna da shvatim da je ta knjiga nešto drukčije od svega što sam pročitao. I danas mislim isto. Kad bih imao želju ispričati sve što mislim o čudu koje se zove Sto godina samoće trebalo bi mi puno vremena i ne znam ima li itko vremena i volje slušati me kako skačem s rečenice na rečenicu i mašem rukama pokušavajući objasniti što mislim o Pietru Crespiju i rukama potopljenima u mirisnu tekućinu, o zavijenoj ruci jedne djevice, o Melkijadesu, donositelju napretka koji je umro nebrojeno puta, o poludjelom divu koji pokušava fotografirati Boga, o zlataru amateru koju je poveo trideset i dvije revolucije i sve ih izgubio, o 72 noćne posude u jednoj sobi, o noćnim posjetiteljima Pilar Ternere, o bolesti sjećanja i o pokopu kralja...
Prekinite me ako ste ovo već čuli, ali priča ima i jedan mali, meni dragi epilog:
Dan Marquezove smrti je 17.travnja 2014. Točnot tada su moja rodica Tomica i njen muž Nikola bili u Kolumbiji na odmoru i tražili su Marquezovu rodnu kuću da je mogu slikat i poslat mi sliku. Tamo su kupili knjigu i poslali mi je..
Taj dan je on umro i to je, naravno, bila glavna vijest u Kolumbiji. Novine su pisale o tome pa su i njih, turiste, intervjuirali. I o tome piše u članku objavljenom u novinama „El Pais“. Članak završava ovako:
".... susrećemo Kanađane Tomicu i Nikolu koji su saznali za smrt i javili svom rođaku u Hrvatskoj: On je njegov najveći obožavatelj. "
MLADEN VUKŠIĆ

# data[].attributes.headline
HVALA VAM ŠTO STE SE UKLJUČILI U NAŠU AKCIJU "MOJA NAJDRAŽA KNJIGA". BILO JE ZANIMLJIVO ČITATI VAŠE PREPORUKE I MOŽDA NETKO BAŠ OVDJE PRONAĐE SVOJU NOVU OMILJENU KNJIGU. NA KRAJU DONOSIMO DVA DUŽA OSVRTA, DVIJE OSOBNE I LIJEPE PREPORUKE. SRETAN SVJETSKI DAN KNJIGE I DAN HRVATSKE KNJIGE!

# data[].attributes.subject
HVALA VAM ŠTO STE SE UKLJUČILI U NAŠU AKCIJU "MOJA NAJDRAŽA KNJIGA". BILO JE ZANIMLJIVO ČITATI VAŠE PREPORUKE I MOŽDA NETKO BAŠ OVDJE PRONAĐE SVOJU NOVU OMILJENU KNJIGU. NA KRAJU DONOSIMO DVA DUŽA OSVRTA, DVIJE OSOBNE I LIJEPE PREPORUKE. SRETAN SVJETSKI DAN KNJIGE I DAN HRVATSKE KNJIGE!

# data[].attributes.body
ČITATELJSKI KLUB KULT(NA) URA GRADSKE KNJIŽNICE SOLIN

# data[].attributes.body
Ovaj neveliki roman jedna je od ljepših proza koje sam čitala. Kao što svila klizi niz prste, tako nježno i lagano klize Bariccove rečenice lišene svega suvišnog. Njihova kratkoća i sugestivnost moćniji su od svega što bi moglo biti izgovoreno. Roman o ljubavi i čežnji, o vidljivom i nevidljivom, o ljudskoj sudbini i prolaznosti.
- Što je to?
- Volijera.
- Volijera?
- Da.
- A čemu služi?
Hervé Joncour zagledao se u crteže.
- Prvo je ispuniš pticama, što više možeš, a onda je jednoga dana, kad ti se dogodi nešto lijepo, širom otvoriš, promatrajući ih kako odlijeću.
NADA TOPIĆ

# data[].attributes.body
Moja najdraža knjiga od svih koje sam do sada pročitala je „Hladnokrvni zavodnik" iz razloga što mi je knjiga jako zanimljiva i jer je ta knjiga primjer knjiga koje mi se sviđaju.

# data[].attributes.body
Preporuka za uspješno učenje i poslovanje.
ANA CVITKOVIĆ

# data[].attributes.body
Najdraža knjiga mi je Emil i detektivi. Čitao sam je tri puta. Najdraža mi je jer bih i ja htio doživjeti slično.
TOMA ĐULA

# data[].attributes.body
Moja najdraža knjiga je Otac ponajprije zbog načina na koji je napisana. Slike koje su opisane u knjizi su jasne, vidljive i prekrasne. Govori o povezanosti s ocem i o tome koliko je zapravo svuda oko nas i zauvijek s nama, na sve moguće načine prisutnosti.
ANTONIO JURLINA

# data[].attributes.body
Radim u školi i moja djeca obožavaju raditi cvijeće od raznobojnog krep-papira. I inače su moja djeca jako vrijedna i kreativna i vole  raditi craft radionice. Nadam se da vam se sviđa moj izbor.
NEDA ZULIM

# data[].attributes.body
Moja najdraža knjiga je Novela Nier: automata. Knjiga je na engleski jako grubo prevedena i teška je za pročitati i razumjeti, ako igra nije igrana. Ovo je prva knjiga iz kolekcije od sedam knjiga baziranih na Nier automati igrici. Ja imam samo jednu jer u to vrijeme je bila jedina prevedena s japanskog na engleski.
MIA BOŽIĆ

# data[].attributes.body
Ovo je moja najdraža knjiga. Ona me jako razveselila, iznenadila, oduševila, gotovo šokirala. Godinama mi nakon baletnih nastupa pristiže cvijeće. Nakon zadnjeg „Orašara“, mama me razveselila ovom knjigom. Započela sam odmah s čitanjem i ….zaspala tek kasno u noć kad sam pročitala posljednji redak.
„Zar je ovo moguće?“, stalno sam ponavljala. Knjiga govori o posebnim, divnim, čarobnim, tajanstvenim, a prije svega hrabrim ženama koje su ostvarile svoje snove i želje unatoč brojnim preprekama.
Neke od ovih žena su bile bolesne, neke napuštene, neke nisu smjele ići u školu, a većina ih je živjela u sredinama u kojima žene do tada nisu postigle nešto veliko.
Ove žene su kao cvijeće na prekrasnoj livadi, svaki cvijet ima svoju priču.
Oduševile su me žene znanstvenice i izumiteljice koje su otkrile čudesne stvari i izume: matematičarke, liječnice i kemičarke.
LINA KOVAČEVIĆ, 5. a
OŠ Lučac

# data[].attributes.body
Britannica Visual Dictionary inovativan je i bogato opremljen leksikografski priručnik koji zorno razbija predrasude o tome da su slikovni rječnici namijenjeni isključivo djeci.  Na gotovo tisuću stranica i u 16 tematskih poglavlja raspoređeno je 6.000 preciznih ilustracija kojima su pridružene riječi, a potom i jezgrovite definicije za doslovce sve što se vizualizirati može, od igle do dijelova lokomotive ili svemirske letjelice. Ukratko, to je knjiga u koju je uvijek lijepo i korisno zaviriti.
SANJA BRBORA

# data[].attributes.headline
ŽIVIT U STRPJENSTVU ILI MOMO ZAŠTO SE KRIVIŠ

# data[].attributes.subject
ŽIVIT U STRPJENSTVU ILI MOMO ZAŠTO SE KRIVIŠ

# data[].attributes.body
Svaki pasus knjige emocija je za sebe, stvarni život, tvrd i težak a prepun lijepih trenutaka u kojem ljubav ne isključuje svađu ili kaznu; strogost ne isključuje osjećaj topline i zaštićenosti; skromnost ne isključuje osjećaj veličine i ponosa; „dišpet“ ne isključuje poštovanje; želja za dokazivanjem ne isključuje priznavanje autoriteta, a sve to prikazano je na jedan duhovit način koji izaziva osmijeh.
Knjiga je ovo o životu, priča o djetinjstvu, poetski doživljaj i teško je izabrati najljepši citat. Evo jednog u kojem će, vjerujem, mnogi prepoznati autora.
„ …Biće najprin da me sunce probudilo, jerbo kad san izviri ispod krpatura, bi je dan i igrale su se zrake po zidu. Smišno su se igrale  jerbo in je vajalo proć kroz grane od šipka, pa kroz punistru, pa kroz koltrine i tekar sad bi došle do zida…“
DARIA ROIĆ

# data[].attributes.body
Akvarijanska era obiluje krilaticom "živjeti u sada". Do tog svetog trojstva (prošlost, sadašnjost i budućnost) može se doći isključivo izvornim znanjem iz tradicije - Veda i joge. Zato svesrdno preporučam knjigu Drage Kopića "Prosvjetljenje - mit ili stvarnost". Pored sve pročitane literature itd., ova mi je knjiga, uz neizostavnu praksu, približila puno značenje življenja u Bogu.
JADRANKA VUČAK

# data[].attributes.body
Par riječi o njoj bi bilo prepovršno, naprosto je treba pročitati da bi se ušlo u njen fantastični svijet. Moj najdraži citat iz je: “You know, everybody dies. My parents died. Your father died. Everybody dies. I'm going to die too. So will you. The thing is, to have a life before we die. It can be a real adventure having a life”
GORJANA

# data[].attributes.body
Moja najdraža knjiga je " Samo ne Ivy Pocket". Postoje još dva dijela, "Zaustavite IVY POCKET" i "Donesite mi glavu IVY POCKET". Pročitala sam sva tri dijela i to više puta. Autor je Caleb Krisp. Na kraju svake knjige, jako je uzbudljiv završetak što me natjeralo da pročitam i ostale dijelove. Puna je misterija, pustolovina i fantazije, sve ono o čemu volim čitati u jednoj priči. Glavni lik je djevojčica, jako je otkačena i čudna. Također je uporna i samouvjerena, što me podsjeća na mene. Kako se odnosi s drugim ljudima jako je smiješno. Najviše mi se sviđa što je imala jako upečatljiv završetak, jako me iznenadilo. Knjigu preporučujem svima, a pogotovo mlađima.
DORA

# data[].attributes.body
Mirisi. Osjećaji. Ovo je knjiga koju sam držala u rukama dok još nisam znala čitati. Listala sam stranice, neumorno.
" ...i znat ćeš da si tada otkrio vile i vilenjake, ali da vještica, vukodlaka i vampira još nisi upoznao."
Krenula sam u svijet. Majka mi ju je tada darovala. Neprocjenjiva.
"Pjesma života je teža od sna, ali je dublja i krepča. Slabo je fajde od anđelskih mašta i od uroka zlih zjena kneginjica."
(citati: Uspavanka iz Krivodola)
IVANA PETRIČIĆ

# data[].attributes.body
„Da je barem Ljudmila Ulicka bila autor udžbenika kroz moje školovanje," bilo je prvo što sam pomislio nakon što sam pročitao ovaj roman. Ja, koji sam jedva prolazio kemiju i matematiku, a iz biologije imao zabetoniranu trojku, čitao sam o mladoj laborantici u genetičkom laboratoriju i ginekologu-znanstveniku koji se zalaže za promjenu rigoroznih zakona o pobačaju u carskoj Rusiji. Stil autorice ovog romana je toliko privlačan i uzbudljiv da će na vas sigurno utjecati, u većoj ili manjoj mjeri.
IVAN KATIČIĆ

# data[].attributes.body
Povratak Filipa Latinovicza je jedan od onih romana koji su me oduševili svojim sadržajem i formom pa su odavno postali dio mog duhovnog habitusa. Čitajući ovu knjigu i prateći tok svijesti hipersenzibilnog intelektualca koji promišlja smisao vlastitog života prepoznala sam stavove koji se podudaraju s mojima, a posebno mi se svidio Filipov pogled na umjetnost kao fenomen koji životu daje viši smisao. Ono što me u romanu posebno fascinira je način na koji je Miroslav Krleža iznio sjećanja glavnog protagonista svog romana. Njegovi monolozi ispunjeni su bojama, mirisima i zvukovima pa u čitatelju stvaraju sinestezijski doživljaj. Filipove elegične misli uvukle su se duboko u moju podsvijest, toliko da i vlastitim sjećanjima dajem ritam i ozračje uspomena glavnog junaka ovog veličanstvenog književnog djela.
NELA ŽIŽIĆ

# data[].attributes.body
Ovo je roman o nekoliko generacija stvaranja, uništavanja i prihvaćanja života. Teško je ispustiti iz ruku kad zaronite u kompleksne sudbine glavnih likova, koji na kraju svi pronađu ono po što su došli na ovaj svijet.
NEDA JURJEVIĆ

# data[].attributes.body
Ovo je knjiga za svako raspoloženje, za svako doba dana i noći, za loša i dobra vremena, motivira, tješi i liječi. Prisilno mnogi ne rade u ovo vrijeme, teško to ljudima pada. Iz pjesme o radu : "Kad radite, vi ste frula kroz čije srce šaputanje sati biva glazbom. Tko bi od vas htio biti trska, nijema i tiha, kad sve drugo pjeva u slozi i zajednosti ?" Sve mi fali, a ne fali mi ništa.
SLAVICA RAGUŽ

# data[].attributes.body
Arsen je u moj svijet stigao kad sam imala dvanaest, trinaest godina. Prvo glazbeno, a s nekih petnaest imala sam u rukama i njegovu prvu zbirku poezije. Razumjela sam koliko sam razumjela, a prigrlila za zauvijek. Zbirka je bila sestrina, sa višedesetljetnim boravkom kod mene, otvarana u svim situacijama. Trenutno ni ona nije kod mene, ali poezija je u meni.
Nekako istovremeno slušao se i album "Vraćam se". Nedjeljna popodneva, Arsen na 33 okretaja i moj stari s uhom na tranzistoru uz nogomet.
IVANKA CVITAN

# data[].attributes.body
Teško mi se odlučiti za najdražu jer je puno knjiga kojima se rado vraćam. Svaka od tih najdražih je obilježila pojedina razdoblja mojeg života. Jedna od takvih je Tvrđava, roman Meše Selimovića. Roman o vječnim pitanjima smisla i besmisla, mržnje i ljubavi. Roman o oslobađanju tvrđava u nama samima. Fino tkanje dobrote.
ANTONIJA MIKULIĆ FAZINIĆ

# data[].attributes.body
U ovo doba transformacije našeg Svijeta, umjesto najdraže knjige, biram puno važniju. Duhovita alegorija Plošnozemska je biser iz 1884. koji i dan danas inspirira matematičare, znanstvenike, ali i laike, briljantno demontirajući uskogrudnost i skepsu prema percepciji svih viših dimenzija. Glavni junak Kvadrat, nakon SF romanse s Kuglom, vraća se u svoj dvodimenzionalni svijet koji ga, naravno, ismijava...
JAKŠA MATOŠIĆ

# data[].attributes.body
Knez Miškin = Dobar Čovjek
KARMEN BORKOVIĆ

# data[].attributes.body
Bila je to posebna knjiga, jer nakon nje i jedino nakon nje, više nisam čitala knjige na isti način. Kafkina genijalnost pisanja me oduševila, istovremeno na uznemirujući i očaravajući način.
IVANA TEKLIĆ

# data[].attributes.body
Sjećanja jedne gejše mi je najdraža knjiga koju imam u kućnoj biblioteci. To je knjiga koja nas upoznaje s jednim dijelom japanske kulture, za koji sam ja prije čitanja imala potpuno drugačije – pogrešno mišljenje. Knjiga definitivno vrijedna čitanja, prožeta kako erotikom tako i egzotikom. Ako ste pogledali film- zaboravite ga, knjiga je stotinu puta bolja.....
LADA IVANA LISTEŠ
#ostanidoma

# data[].attributes.body
Priče iz davnine su bile moja najvažnija knjiga još dok sam, kao Jagor, čuvao bušu i kozicu.
U šumi koju sada prohodam za uru, a onda se činila velika kao Striborova.
Porastao sam i krenio u svijet, ja Potjeh, u potragu za istinom i mudrošću u drugim knjigama. Ona je skupljala prašinu na rubu nekog ormara, samo su me bjesovi katkad na nju podsjećali.
Vremena potraga i nada smjenjivala su vremenima bez iluzija, preživljenih poput Palunka na ribi i lobodi. Ona je i dalje skupljala prašinu.
Dok mi nije sinulo da je sve što sam činio bilo Regočevo brojanje kamenja u pustom Legenu gradu. Tada sam je iznova otkrio.
Postajem djedu Neumijki sve sličniji. Svijet više ne popravljam, samo ispravljam vlati na travčicama i pomažem stablima.
IVICA SORIĆ SURI

# data[].attributes.body
Zašto se, između još nekih knjiga, često vraćam ovoj knjizi? Kad god je ponovo počnem čitati, iznenadim se koliko mi je nova, mada znam o čemu ona priča. Volim je jer u njoj živi jedna jednostavna ljubavna priča, a opet himna. Jer u njoj bivaju obična ljudska prijateljstva, pa opet neobična. Volim je što su u njoj živi nada i ustrajnost čovjekova da nadiđe usamljenost i ostvari svoje intimne snove u nepreglednom moru društvenih, moralnih i ideoloških brana. Onovremenskih i ovovremenskih.
„Najveća mudrost  u životu je da čovjek pronađe pravu ludost“
MILICA PERDIĆ

# data[].attributes.body
Stepski vuk mi je bio i ostao jedan od dražih romana koje sam pročitala. Zašto baš taj roman?
Zato što problem podvojene ličnosti obrađuje  sveobuhvatnije od ostalog što sam o tome pročitala. U romanu sam našla potvrdu za neka svoja uvjerenja do kojih sam došla prolazeći i sama kroz jednu takvu unutarnju preobrazbu. Osim toga, svaki roman najviše pamtim po nekoj rečenici, simbolu ili situaciji...A u ovom romanu ima ih podosta. I višeznačni su.
SLAVICA ČILAŠ

# data[].attributes.body
Gabriel Garsía Márques rekao je „Znanje i mudrost dolaze kad nam više nisu od koristi." Ali čitajući ovu knjigu uviđam kako se ljubav pojavila i kao svrha i kao opravdanje svih neravnina našeg života. Nebitno je u kojim godinama našeg života će nas dotaknuti i upaliti svjetlo u nama, jer ljubav nije cilj, ona otvara vrata našeg srca kako bismo ostvareni ljubavlju i oslobođeni svega onog što ona nije, upotpunjeni trajali. Pred njom padaju sve prepreke, ona je tiha i neumoljiva sila koja nas najlakše svladava upravo kad istakne bijelu zastavu.
MIRANDA RUBIĆ

# data[].attributes.body
Ovu knjigu volim zbog nekoliko razloga. Otkrio sam je relativno kasno. Prije svega to je Krležin maestralni stil pisanja. Njegovi opisi mentalnih stanja i atmosfere toliko su uvjerljivi i moćni da gotovo čujem zvukove jutarnjeg grada ili osjetim gustoću kostanjevečkog blata. Krleža piše bezvremeno, uvijek je aktualan jer se bavi onim univerzalnim ljudskim. Budući sam i ja slikar, bilo mi je potpuno prirodno poistovjetiti se s Filipom i njegovim životnim dvojbama. Jedna od rijetkih knjiga koju mogu čitati svaki put iznova.
HRVOJE MARKO PERUZOVIĆ

# data[].attributes.body
Ovaj roman nije dnevnik djevojčice opsjednute vitkom linijom. Stvar je puno dublja, složenija. Poveznica ove jedinstvene autobiografije jest – glad, nad-glad, koja u Amélie živi od najranijega djetinjstva. Glad za svime: za slatkišima, za Japanom, za obiteljskom ljubavlju, za kruškovačom, za vodom, za knjigama i riječima. Gorka priča, ali ostavlja sladak okus.
IVA PEJKOVIĆ

# data[].attributes.body
Oduševio me roman Shantaram jer inspirira i potiče na razmišljanje. To je jedna iskrena priča o životu koja me natjerala na drugačiji pogled na moj vlastiti život.
ANITA ŽIŽIĆ

# data[].attributes.body
Prva knjiga od ukupno sedam izdanih pod zajedničkim nazivom Kronike iz Narnije. Iako je uvod u Kronike, objavljena je zadnja. Posebna je zbog biblizma koji prožimaju roman (motiv postanka svijeta, motiv Božjeg ohrabrenja, a prisutnost biblijskih motiva najviše je vidljiva u poveznici između glavnog lika, lava Aslana, s Isusom Kristom). Zanimljivo je da je tvorac Kronika, C. S. Lewis, napustio kršćanstvo u adolescentskoj dobi i vratio mu se u 33., nakon čega su nastala njegova najznačajnija djela.
ANDREA DEBAK

# data[].attributes.body
Iako je teško bilo odabrati samo jednu knjigu, na kraju sam se odlučila za Čovjeka zvanog Ove. Dugo godina Stieg Larsson bio mi je najdraži Šveđanin. A onda sam otkrila Fredrika Backmana. I Čovjeka zvanog Ove ❤️ Toliko smijeha i tuge isprepleteno u isto vrijeme na malo više od 200 stranica. Nezaboravno štivo kojem ću se vraćati iznova i iznova.  U posljednjem poglavlju Ove kaže: "Život je čudna stvar." I nema veće istine od te. Možemo planirati, misliti da držimo uzde svog života u svojim rukama, međutim  Bog na nebu se osmjehuje i ponekad se njegov plan ne podudara s našim. Ove je pravi dokaz ove tvrdnje. Do nekog sljedećeg susreta, toplo preporučam ovo štivo.
DANIELA VRKIĆ

# data[].attributes.body
Moram priznati, teško je bilo odabrati najdražu knjigu, pa sam odabrao knjigu koja me u jednom dijelu života jako dojmila. Radi se o knjizi „Idiot“, Dostojevskog. Zašto?
Nevjerojatno upečatljivo je prikazao glavnog lika Lava Miškina ranjivog čovjeka koji boluje od epilepsije, ali usprkos svim poteškoćama, čovjeku neiskvarene ljubavi koji na svijet oko sebe gleda ljepšim očima. Lav Miškin nije se okretao za okruženjem punih spletki, zavisti, poruga, loše energije. Fascinirala me ta „dječja naivnost“ i dobronamjernost. Od tog trenutka možda sam još više cijenio neke ljude koje sam poznavao, vjerojatno je i mene ponešto promijenila u nabrijanim adolescentskim godinama.  Danas kad razmišljam o tom romanu, intrigira  spoznaja kako se ljudski rod u 150 godina od kad je napisana knjiga nije promijenio. Ljudi poput Lava Miškina za većinu ljudi i dalje su obični  IDIOTI.
DINKO FAZINIĆ

# data[].attributes.body
Kako odabrati svoju najdražu knjigu? To je kao da majku pitate koje joj je najdraže dijete. Po kojem kriteriju? Mora li to biti roman, poezija, eseji? Kojim jezikom je napisana? Možda nam neka knjiga ima sentimentalnu vrijednost, budući da je dar od dragog prijatelja. Možda vas vraća u studentske dane kada ste se intenzivno bavili njenim sadržajem. Možda u njoj nalazite sve važne odgovore. Sve ovo obuhvaćeno je u mojoj najdražoj knjizi iz kućne biblioteke:  William Shakespeare The Complete Works (Oxford University Press) Sve drame Barda su tu . Njih 37. Sve te bezvremenske priče o ljubavi, mržnji, osveti, ljubomori, bezobzirnoj ambiciji, nepravednom ocu i nezahvalnim kćerima, o oluji koja prisiljava ljude da nauče živjeti bez drugih ljudi....Svi ti likovi , stvoreni prije četiri stoljeća, a tako stvarni i živi. W. S. - stoljećima inspirira umjetnike iz svih područja (Goethe, Dickens, Čajkovski, Verdi, Brahms, Ivo Brešan...) Referirajući se na trenutnu situaciju (doba corone), zanimljivo je prisjetiti se da je sam Shakespeare bio u sličnoj situaciji. Naime, tijekom 1592. sva kazališta u Londonu su bila zatvorena zbog epidemije kuge, pa je W. S. umjesto drama počeo pisati sonete. Veliko zlo iznjedrilo je najljepše stihove o ljubavi i ljepoti. Zato kažemo da je on pisac za sva vremena. I zato, prigodno, kad ovo doba corone bude iza nas, kada se ponovo sretnemo s dragim ljudima, moći ćemo reci kao Miranda u Oluji:
"O, čuda!
Koliko zgodnih stvorova tu ima!
Kako je lijepo čovječanstvo!
O divni novi svijete, kad u tebi
Ovakvi ljudi žive!"
ANELA TRANFIĆ

# data[].attributes.body
Rabota knjige (ako tako mogu reći) u nas čitača stalno se preobražava i množi. Njeno je i da nas uzbudi i da nas smiri, nauči i da nam ono što prepoznajemo kao svoje. I ponovnim čitanjem ona nam nudi nešto što je u prethodnom iskustvu čitanja bilo skriveno. Mora, naravno, ostavljati i praznine u koje možemo vrludati sami svojim duhom i po mogućnosti i naša snatrenja dovesti u red. Mediteranski brevijar, Predraga Matvejevića ima u sebi i liriku i prozu i dokument i dramu i čini mi se da pisac, dok je knjiga na polici, u nju nešto stalno dopisuje.
STAŠA ARAS

# data[].attributes.body
Ivica Ursić toliko iskreno, jednostavno i moćno opisuje svaki kutak ljudske duše kojoj je propisana teška dijagnoza.. tu počinju traženja boli i konačno prihvaćanje i blagoslov. U dvije riječi iskreno, moćno štivo.
TIHANA BENČIĆ

# data[].attributes.body
U nastojanju da odaberem jednu najdražu knjigu, shvatila sam da nemam jednu najdražu knjigu, imam ih puno koje su me uzdrmale, mijenjale, koje pamtim i koje su mi intimno važne, a ti su naslovi toliko međusobno različiti da gotovo i ne postoji neka nit za koju bih se mogla uhvatiti i reći – evo, to je to što volim, to mora posjedovati odlična knjiga. Možda baš zato danas odabirem naslov Fizika tuge G. Gospodinova, roman koji kao da je usisao književnost u sebe i onda se s njom poigrao na jedan ludo zabavan i duhovit način, a istovremeno je nježan i dirljiv, najviše zbog pripovjedača koji neobično empatično doživljava svijet. Sve je tu fikcija i sve je fakcija, a najviše je igre, ovo je sigurno najoriginalnije djelo koje sam u zadnje vrijeme imala prilike čitati.
TENA LONČAREVIĆ

# data[].attributes.body
Umirujuća i pomalo frustrirajuća spoznaja o neizbrisivim tragovima vlastite obitelji koja često nije onakva kakvu priželjkujemo pa samim time ni mi nismo onakvi kakvi želimo biti nego smo u vječitoj borbi s ucrtanim, nametnutim obrascima i našim reakcijama na iste. Jednostavno i lakoćom ali i fantastičnim smislom za humor Trueba nas suočava s nimalo lakim spoznajama o sebi samima i odnosima s najbližima i pomalo provocira ironijom "preživljavanja" svega što iskače iz dobrodošlih društvenih postavki.
Između blagoslova i prokletstva kao standardnih epiteta obitelji ova knjiga mi je ponudila daleko istinitije i dublje poimanje unutarnjeg svijeta obitelji pa mi se čini kao otkriće važne tajne. Obitelj je naš prvi svijet o kojem ovise svi drugi svjetovi i svaki pokušaj bijega uzaludan je jer sve što jedna obitelj je ucrtano je u svim njenim članovima. Blagoslov je uvijek tu negdje, samo ga treba znati pronaći. Knjiga koja se uvuče u glavu i tu ostane pa se doživljaj sebe u odnosu na obitelj i šire preispituje sve do pomirujućih spoznaja:
"Bit će jednako boli koliko i užitka, samoće koliko i društva, pljuski koliko i poljubaca."
SENKA LOVRIĆ

# data[].attributes.body
Draga mi je knjiga poezije poljske pjesnikinje Krystyne Dąbrovske (1979.) "Bajka o ježevima", trojezično izdanje na poljskom, hrvatskom i engleskom jeziku u kojem je kratki izbor iz poezije ove višestruko nagrađivane poljske pjesnikinje. Knjigu je objavio u ediciji Versopolis SKUD "Ivan Goran Kovačić" 2019.g. Poezija iz ovog malog izbora mi je izuzetno uzbudljiva, jezično i poetski inventivna, suvremena; u nju je utkan ženski glas koji težište svog odnosa sa svijetom predaje svijetu, izmičući sebe sa strane no ne i izvan poetskog vrtloga- u aktivnog promatrača i vitalnog mislioca. Ovaj mali izbor od samo trinaest pjesama u prijevodu Đurđice Čilić potiče me da istražim cijeli pjesnički opus ove poljske pjesnikinje te se nadam novim prijevodima.
SANJA BAKOVIĆ

# data[].attributes.body
Dok sam čitala Gretinu knjigu osjećala sam snažno koliko ona vrišti, viče na sve nas, pokušava nas urazumiti, razbuditi. Možda Greta vidi našu moguću stravičnu budućnost, a nitko je ne čuje... nitko ne želi izaći iz svoje životne udobnosti i zamisliti se da sve radimo pogrešno, i da Zemlju vodimo u propast.

Ponekad je šapat glasniji od vikanja.
MAJA BRADIĆ

# data[].attributes.body
Sylvia Plath napisala je samo ovaj jedan poluautobiografski roman. Njena poezija ima kultni status. Njeno samoubojstvo je ključ u kom se čita sve što je napisala. Kad sam prije tridesetak godina pročitala ovaj roman, jedino što je bilo važno od svega navedenog, bila je Esther Greenwood, devetnaestogodišnjakinja koja svijet promatra ispod staklenog zvona. Stakleno zvono iskrivljuje percepciju. Moj osjećaj je da je to izvana prema unutra.
SMILJA SAVIN

# data[].attributes.body
Ova mi se knjiga čini sve aktualnijom kako vrijeme prolazi. Čovjek se neprestano nada jer ga ta nada drži na životu. Kao i likovi ove drame, i mi ovih dana čekamo Godota, osobu koja će ovo nestvarno stanje zaustaviti i vratiti nas u normalni život.
TONITA POPOVIĆ

# data[].attributes.body
Ovo je jedna od knjiga iz moje biblioteke kojoj se uvijek rado vraćam… Klasik čiji šarm ne blijedi.
Naslov knjige uzet je iz prve priče o Holly G., djevojci hirovita i ekscentrična ponašanja, ali meni je draža druga polovica knjige u kojoj su nostalgične priče o autorovom djetinjstvu u ruralnoj Alabami i nježnom prijateljstvu s gospođicom Sook, starijom rođakinjom za koju je dječak posebno vezan. Priče su prožete melankolijom, ali su pravi mali dragulji, svaka za sebe.
„Nas smo se dvoje samo našli jednog dana kraj rijeke, ali mi ne pripadamo jedno drugome, on je potpuno samostalan, kao i ja. Ne želim ništa posjedovati dok ne nađem mjesto gdje ćemo ja i sve moje pripadati jedno drugome. Nisam još našla gdje će biti to mjesto. Ali znam kako izgleda...“
ŽELJKA BONACIN

# data[].attributes.body
Godinama nisam čitao ovaj roman napisan davne 1948., ali mislim da je danas aktualniji nego ikad. Orwell je sve predvidio - i hladni rat i informatizaciju i globalizaciju svijeta i gušenje slobode pojedinca i sofisticirane, ali i brutalne metode pranja mozga te nemogućnost bijega od sistema. Predvidio je i telekran, pa vam preporučam da pročitate ovu knjigu.
VINKO BARIĆ

# data[].attributes.body
Svima bih preporučila ovu knjigu. Samo da dožive kako smo blizu situacije da ostanemo bez ičega što nalikuje na naš dosadašnji život - otrovima ubijamo pčele, bez pčela nema oprašivanja, bez pčela nema hrane, bez hrane nema našeg opstanka...
MAJA BRADIĆ

# data[].attributes.body
Moja pisma majci 1992-1997 pisana na čakavštini, iz Beograda na Brač... Čitam, smijem se i plačem.
LUCIJA CAREVIĆ BREŠKOVIĆ

# data[].attributes.body
"Ljuljačka daha" je možda jedina knjiga u kojoj sam većinu rečenica imala potrebu pročitati i po nekoliko puta. Unatoč  užasu logora, anđelu gladi koji je sveprisutan i bdije nad glavom Leopolda Auberga, knjiga je napisana poetski. Time ne umanjuje užas, ne čini ga  nimalo mekšim, ali jezik poezije je ujedno i  jezik pulsa. Vrhunsko djelo, s pravom nagrađeno.
MARIANA PLAZIBAT

# data[].attributes.body
„Ulica Eureka“ je moja najdraža knjiga jer kroz humor priča o najljepšim i najružnijim dijelovima života, o smislenom i besmislenom ljudskom djelovanju. Smiješna je, uznemirujuća i crna, ali topla i ljudska.
JOSIPA VUKMAN

# data[].attributes.body
Zašto mi se baš ova knjiga toliko uvukla pod kožu i zašto me svaki put kad je uzmem u ruke ponovo zove na čitanje? Možda zbog divnih opisa šuma i proplanaka zbog kojih osjećam da sam tamo, a možda i zbog markantnog, neobičnog Divljana i hrabre i neumorne Manduše.
Zapravo, još nisam odlučila i najbolje će biti da je pročitam još jednom!
"Svi ljudi, kršteni i čestiti, svih staleža i zanata! Po staroj navadi i starim pravicama našim zapovijeda se na slavnom kraljevskom gradu Griču za dvije sedmice dana božji mir! Umuknite, opaki jezici, zaustavite mržnju, odgodite osvetu! Tko opsuje, okleveće, napadne, rani ili ubije bližnjega, odsjeći će mu se jezik, ruka i glava - po starim zakonima i pravicama našim!"
IVANA FRAPPORTI

# data[].attributes.body
ANA JAGNJIĆ

# data[].attributes.body
Krasna. Prva koju sam od Marqueza čitala. Za mene je priča u jednom dijelu bila neobična, ali pred kraj sam je "gutala" i sam kraj je nestvarno dobar. „Čovjek se ne rađa, jednom i zauvijek,  onog  dana kada ga je mati donijela na svijet, život ga tjera ponovo i ponovo - mnogo puta - da se sam ponovo rodi.“
BREDA VOJNOVIĆ

# data[].attributes.body
Knjiga koju mi je poklonio jedan jako blizak i drag prijatelj u periodu kad mi je bilo poprilično mučno živjeti vlastitu stvarnost. Trebao mi je bijeg pa sam se, otvorivši ovu knjigu, lijepo ukrcala na vlak i danima s glavnim junakom švrljala po Lisabonu. Nisam uopće sigurna da sam se vratila, mislim da sam ostala tamo u jednoj staroj, prašnjavoj knjižnici čiju adresu vam ne smijem otkriti da me se stvarnost opet ne dočepa.
BOBA ĐUDERIJA

# data[].attributes.body
Bruno Schulz me odavna očarao ovom zbirkom priča; svojom začudnom interpretacijom običnog života na margini svjetskih događanja. Schulz u pričama razigrano razvija motive svoga doma, oca Jakoba, grada i njegovih periferija, dućana s tkaninama i koječega drugog što naoko nema, iz perspektive svijeta, nikakvu težinu. U ovoga se pisca, lakoćom neke više i ljepše logike, brišu granice mogućega, grube granice prostora i vremena. Pomoću bujne metaforike i bezgranične mašte u ovoga pisca baš sve, i ono najmanje oko nas, štene, ulica, dvorište, vrt, može biti čarobno i važno. Schulz je, čini se, zaneseno dijete koje piše s iskustvom odraslog pisca. Kao takav, silno je utjecao i na moje pisanje.
DORTA JAGIĆ

# data[].attributes.body
Moja omiljena knjiga je Labudova truba pisca E. B. Whitea. Glavni lik je labud Louis, plemeniti labud koji unatoč preprekama jer je nijem, savladava životne probleme i svirajući trubu osvoji srce svoje simpatije. Sviđa mi se što se ne predaje olako i što ide kroz život hrabro prema naprijed. Najdraži citat iz knjige mi je: „Svijet je pun pričalica, ali rijetko kad naiđeš na nekoga tko te sasluša. I uvjeravam te da možeš više toga naučiti kad slušaš, nego kad pričaš.“
ANDRO GABERC

# data[].attributes.body
Premda ga nisam lako pročitala iz prvog pokušaja u srednjoškolskom uzrastu, roman „Majstor i Margarita“ Mihaila Bulgakova čitala sam bezbroj puta od tada i bez mučnih dvojbi mogu reći da mi je to najdraža knjiga. Postoje jednostavno neki romani u kojima je sve  i ovo je jedan od njih. Beskrajno pametan, zaigran, komičan i oštar, prija mi kako starim, a i dalje najviše u rano proljeće. Poseban plus je krupni crni mačak zbog kojeg biram priloženu naslovnicu iako – priznajem – roman još nisam čitala u engleskom prijevodu, samo na hrvatskom i ruskom. Ilustracije i dizajnerska rješenja vezana uz priču pretočenu u razne medije su poseban užitak, a izbor naslovnica možete pogledati ovdje.
ADRIJANA VIDIĆ

# data[].attributes.body
Stavljam ovu knjigu zato što sam slučajno naletjela na nju, a onda kad sam je pročitala, željela sam je imati jer ću joj se sigurno vraćati. Ovo je priča o osam žena, osam Maltežanki (mislim da mi je ovo prva pročitana knjiga nekog malteškog pisca) koja je svaka posebna i osebujna (ekscentrična) na svoj način. Rita, Sandra, Roža... i meni osobno omiljena Ljiljana jednostavnim jezikom pričaju svoje neobične i pomalo „pomaknute“ priče.  Ima tu humora, kritike društva, tuge i sreće, čak i elemenata nadnaravnog, ali u centru svega je ona, Žena i njena sudbina.
RENATA BOŽIĆ LUKIĆ