# data[].attributes.headline
vi arbejder med oprindelse, historie og forskelle

# data[].attributes.subject
vi arbejder med oprindelse, historie og forskelle

# data[].attributes.headline
gennemgang af Georg Brandes om hovedstrømninger

# data[].attributes.subject
gennemgang af Georg Brandes om hovedstrømninger

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Octavius Skriveportal for Viby Gymnasium Stx

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Om den debatterende artikel
Når du skriver en debatterende artikel, skal du undersøge og diskutere et danskfagligt debatemne eller spørgsmål. Dit mål med artiklen skal være at gøre din læser klogere på emnet og de forskellige vinkler og synspunkter, man kan anlægge på det, samt i en mere debatterende form at argumentere for dine holdninger til emnet. Du skal gennem en stærk og velgennemtænkt argumentation forsøge at overbevise din læser om dine synspunkter.

Emnet vil altid være danskfagligt og ligge inden for et eller flere af fagets tre perspektiver: Det sproglige, det litterære og det mediemæssige.

Til en opgave vil der typisk høre:

En debatterende hovedtekst

En eller flere tekster med mod- eller medsynspunkter

Et eller flere konkrete eksempler, der ligger inden for emnet og opgaven

Tekstmaterialet kan bestå af både skreven tekst (fx kronikker og blogindlæg), levende billeder, radioklip, billeder, tekster fra nettet og hybrider.
Når der i opgaveformuleringen og i dette kapitel tales om tekst, benyttes det udvidede tekstbegreb, dvs. at 'tekst' ikke kun omfatter skrevne tekster, men også film, tale, interviews o.l.
Opgaven skal indeholde:

En præsentation af de centrale synspunkter i den hovedtekst, der knytter sig til opgaven

En diskussion af emnet. Her skal du dels tage afsæt i opgavens hovedtekst, dels inddrage synspunkter fra en eller flere af de andre tekster

Eksempler, der understøtter din argumentation med konkrete eksempler. Det kan både være det eller de eksempler, opgaven foreslår, og eksempler du selv kender

I den debatterende artikel skal du vise, at du kan...

... læse de centrale synspunkter ud af teksterne og dels formidle dem klart, dels bruge dem som led i din argumentation

... finde og formulere med- og modsynspunkter (også kaldet pro og contra). Du skal tage afsæt i tekstmaterialet og din egen viden om emnet

... positionere dig i forhold til emnet og de forskellige synspunkter om emnet. Dvs. at du på en overbevisende og velovervejet måde skal formulere, hvor du selv står i forhold til emnet

... bevæge dig både på et mere abstrakt og teoretisk debatniveau og på et konkret niveau, hvor du inddrager relevante eksempler, der illustrerer og underbygger dine synspunkter. Ovenstående afsnit er skrevet af Nicolai Rekve Eriksen, og er bragt på denne side med hans accept.

Opbygning
Den debatterende artikel bør indeholde 5 hovedafsnit - som du godt kan underinddele for fremstillingens skyld, men læseren skal have en klar fornemmelse for hvornår du bevæger dig fra hovedafsnit til hovedafsnit. Det betyder ikke at du skal lave underrubrikker, men du kan sagtens lave et ekstra linjeskift mellem hovedafsnittene hvis du synes det tydeliggør strukturen. Redegørelsen, diskussionen og debatten kan komme i den rækkefølge, du synes giver mest mening.
​

Du forventes at skrive 3-4 sider. Hvis vi tager udgangspunkt i 4 sider, kan hovedafsnittene fx fordeles således:

Indledning - ca. 10 linjer

Diskussion - ca. 2 sider

Debat og afrunding - ca. 1-2 sider.

Husk! Disse rammer for afsnittenes længde er vejledende og selvfølgelig bør indrettes efter indholdet. Husk at du ikke skal lave overskrifter til afsnittene! ​​

Forarbejde
Inden du skriver skal du planlægge din skrivning så du ved hvad du vil med de enkelte afsnit.

På den måde sikrer du dig en rød tråd gennem besvarelsen. Samtidig vil det gå meget hurtigere at skrive selve opgaven, fordi du ved hvad der skal stå hvor, og hvilke pointer du vil skrive dig frem til i de enkelte afsnit.

Du kan downloade et skema til forarbejdet i kolonnen til højre. Det kan du begynde skrivearbejdet i.

Start med at læse venstre side i skemaet, og skriv stikord til hvad en form- og indholdsanalyse kan indeholde. Udfyld derefter højre-siden (Du behøver ikke nødvendigvis tage punkterne i rækkefølge).

Titel
Titlen skaber det første indtryk hos læseren. En sjusket udført eller ligegyldig titel stemmer forventningerne lavt.

﻿Indledning ﻿
Gør dig fortjent til at blive læst! Fang læserens opmærksomhed og antyd hvad dit fokus vil være i analysen og fortolkningen. På den måde styrker du strukturen og opmærksomheden, ikke kun hos læseren, men også hos dig selv.
Her præsenterer du din vinkling på det materiale der danner udgangspunkt for både dit analysearbejde og din diskussion og din argumentation, og du gør stoffet vedkommende for din læser. Du kan runde indledningen af med at præsentere materialet med titel og forfatternavn, kilde og dato/årstal.

﻿Redegørelse ﻿
Her skal du gøre rede for de synspunkter som udtrykkes i materialet. Find hovedsynspunktet og tag udgangspunkt i det, men husk at du skal formulere din redegørelse selv - ikke som en citatmosaik. Du kan læse om forskellen på referat og redegørelse under Skrivehandlinger i kolonnen til højre

﻿Diskussion ﻿
Diskussionen er både en viderebearbejdning af teksten og en udvidelse af din debatterende artikels fokus. Du skal belyse din debatterende artikels emne ved at inddrage andre holdninger og synspunkter, heriblandt dine egne. Det centrale i diskussionen er nuancering: det handler ikke om bare at være enig eller uenig, men om at kvalificere sit synspunkt.

Du kan sætte dig selv op til diskussionen ved at overveje spørgsmål som disse:

Hvilke grundlæggende synspunkter fandt du under redegørelsesarbejdet? Savnede du umiddelbart nogle, eller kan du komme i tanker andre?

Er du enig eller uenig med skribenten? Hvor langt rækker enigheden eller uenigheden?

Hvilke indvendinger har du umiddelbart imod skribentens synspunkter, og hvordan ville du kunne formulere dem?

Hvilken indvendinger kunne du forestille dig hvis du så på emnet med en helt anden baggrund? Hvordan ville det se ud, fx, for en indvandrer eller en indfødt, en akademiker eller en ikke-akademiker, en patient eller en behandler, en religiøs eller en sekulær, en politiker eller en aktivist?

Er emnet udelukkende aktuelt, eller har det (også) en historisk dimension?

Hvad mener du egentlig selv om det?

Lav eventuelt et (hurtigt: 5 minutter) mindmap over mulige vinkler.
Arranger dine diskussionspunkter i en logisk struktur, så du får sammenhæng i afsnittet.

﻿Debattere
Formålet med en debat er at overbevise en modtager, om at man har ret. Diskussion og debat hænger
ofte tæt sammen, fordi diskussionen er med til at markere synspunkter på emnet. Men hvor
diskussionen søger at opnå forståelse og konsensus, er debattens formål også at fremføre de stærkeste
argumenter og anvende en solid og saglig argumentation for at overbevise. Det er derfor sjældent
sådan, at en diskussion og en debat kan adskilles fra hinanden. I debatten vil der ofte fra afsenders side
blive anvendt forskellige argumentationsformer, som er med til at understøtte argumentationen og
overbevise modtageren.

﻿Afrunding ﻿
Din besvarelse skal rundes af, så læseren har en klar fornemmelse af at nu er det slut - der mangler ikke en side, eller strømmen forsvandt ikke pludselig.
Det kan du sikre med nogle diskursmarkører af denne type:

# data[].attributes.attachment_link.description
Om den debatterende artikel Når du skriver en debatterende artikel, skal du undersøge og diskutere et danskfagligt debatemne eller spørgsmål. Dit mål med artiklen skal være at gøre din læser klogere på emnet og de forskellige vinkler og synspunkter, man kan anlægge på det, samt i en mere debatterende form at argumentere for dine holdninger til emnet.

# data[].attributes.body
Der var en flittig, organiseret kollega som delte dette link på et tidspunkt...
https://drive.google.com/drive/folders/1b07X5Suqc9VQQd7q4yeKnxlxbSNcK7WO?fbclid=IwAR2nnkNG0nadxZp-4Qu2iHaiyj4CYwQRLP4ta96qPu78Mjr15_MR6ru5ijg

# data[].attributes.headline
Digte om fred både på dansk, engelsk og tysk

# data[].attributes.subject
Digte om fred både på dansk, engelsk og tysk

# data[].attributes.body
http://www.fredsakademiet.dk/abase/digte/index.htm

# data[].attributes.attachment_link.description
Manuskript til Valgaften af Anders Thomas Jensen Starttekst Speak Musik Klip Radio Og det var så Birthe Kjær med: Alene. Nu er der ca. en halv time til valgstederne lukker landet over, og der er vel tid til en lille hyggestund - Ella...

# data[].attributes.attachment_link.description
Access Google Drive with a Google account (for personal use) or Google Workspace account (for business use).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Yahya Hassans tale på Stay Hotel på Islands Brygge, 7. april 2015, er renskrevet af Jens Anton Bjørnager efter en lydoptagelse fra pressemødet.
Når nu Dronningen ikke magter at sige det, må jeg jo holde en tale. Jeg gider ingen quasi-konfrontationer. Hvis vi taler politik, taler vi politik, og så har jeg så sandelig noget at skulle have sagt.

Vi har valget mellem at affinde os med det, eller finde os til rette i det. Vi lever i et samfund, hvor ikke alle deler den samme religion, ej heller kultur, traditioner, etnicitet, seksualitet, forhistorie eller fremtid deler vi. Vilkårene og skæbnerne deler vi ikke. Skattekronerne og skattegoderne deler vi tilmed ikke.

Men på trods og på tværs af forskelligheder, tilhørsforhold og klasser har vi alle noget til fælles. Nemlig fællesværdierne, det danske sprog og nationen. Og vi er alle forpligtet over for den. Derfor hedder vi Nationalpartiet.

Vi er nationens parti. Vi er ikke et borgerligt parti, vi er et borgernes parti, og vi har indtaget midten for at kunne arbejde os i retning af fornuften. Vi er en platform for uafhængige stemmer, der ikke råber i bankernes mikrofoner. Der ikke råber i våbenhandlernes mikrofoner, der ikke råber i islamisternes mikrofoner. Der ikke råber i islamofobernes mikrofoner. Vi er Danmark.

Nogen borgere og borgerlige lever inden i parallelsamfund, selv om mange muslimer fra min generation allerede er en aktiv del af vores multikulturelle og dermed multietniske og multireligiøse og multiseksuelle samfund. Det kunne nogen borgerlige tage ved lære af.

Grundpræmissen for ethvert samfund er vel, at det er inkluderende. Og jeg må sige, at jeg er stolt af de borgere, som har formået at navigere i politikernes spind og mediernes spinderier, beskyttet vores fælles værdier og agtet at opfatte os med en anden baggrund som medborgere. Og jeg må sige, at jeg er stolt af de, som har brudt den sociale og historiske arv.

Vi må huske, at krig, mennesketab, besættelse, fordrivelse, forringet sociale, sproglige, religiøse og kulturelle standarder, samt dårligere vilkår for at tilpasse sig. Idet flygtninge og efterkommere af dem ikke har haft et permanent levested de sidste to-tre generationer ikke har gjort dem til undermennesker, men til folk med en særlig historie og dens uomgængelige konsekvenser.

Det værste ved en diaspora er som regel de første tusinde år. Hvis de etablerede politikere bliver ved med at være så tungnemme, så kan det nemt tage totusinde år. Vi er anden generation, altså de første i dette lang efter vores forældre, og vi er villige til at engagere os i samfundet og tage vores del af ansvaret allerede nu. Dette er ikke et ærinde for 3. 4. og 5. generation.

I Nationalpartiet ser vi ingen grund til at udskyde den naturlige udvikling blandt minoriteterne. Derfor tilskynder vi, og vi opfordrer borgerne til at støtte os i at forene de forskellige mennesker i vores samfund. Frem for at bidrage til polariseringen, stigmatiseringen, marginaliseringen, det ubegrundede had, frygten og splittelsen.

Jeg mener ikke, at alle journalister og politikere helt bevidst konspirerer mod muslimer og flygtninge, jeg mener faktisk det modsatte. At alt for få er bevidste nok til at manøvrere udenom faldgruberne i denne diskurs. Hvis vi handler når og der, frem for at handle nu og her, så får vi franske tilstande, så får vi spanske tilstande, så får vi engelske tilstande.

Vi kan ikke løse flygtningeproblemet med en valgplakat, sådan som nogen partier tror. Vi kan ikke løse en humanitær krise ved at skære i kontanthjælpen. Hvem som kunne bringe menneskehedens forfald i fuld firspring blot ved at være usympatisk, smålig og nærig, ak ja og atter ak.

I et nordisk skær er Danmark efterhånden blevet til en belemrende lillebror, som gylper i tide og gylper op i utide og vækker en om natten og stadig tisser i sengen og skider i bukserne og skal have ble på og smitter alle med børneorm og vræler og falder i brønden og leger med de slemme drenge og laver ulykker, og så må storebror Norge og storebror Sverige tage ansvaret for den åndssvage pubertetsplagede lillebror, som de fleste voksne allerede har opgivet.

F. eks er Sverige i modsætning til Danmark ikke en del af NATO og dermed ikke en del af den militære koalition, der smider bomber ned i hovedet på civile. Alligevel tager Sverige imod flygtninge. Senest har Sverige anerkendt Palæstina, selv om de ved, at israelerne ikke har tænkt sig at slå koldt vand i blodet lige foreløbigt. Men de sender et vigtigt signal til deres indbyggere og samler befolkningen ved at anerkende deres minoriteter.

Færøerne har også meddelt, at de er villige til at tage imod flygtninge, alt imens vore politikere fastholder, at vi skal skære i kontanthjælpen, således Danmark ikke vil være et attraktivt land for flygtninge. Det er det, vi fortæller folk, vi kaster bomber ned i hovedet på. Hvad med om vi skar ned på bombefly?

I øvrigt skal vi passe på med at skære for meget i kontanthjælpen. Vi risikerer nemlig, at Danmark heller ikke vil være et attraktivt land for de danskere, der har førsteretten til de sociale ydelser, og så har DF altså svigtet deres vælgere.

Vi må have én ting helt på det rene. Alle samfund er sociale sektorer. Definitionen på et samfund er den sociale sektor. Den vil altid være der, om det så var et postulatkalifat, vi kan ikke skære der. Hvis vi begynder på det, kan vi lige så godt afvikle velfærden. Men heller ikke det kan stoppe flygtningestrømmen.

Mange flygtninge og efterkommere af dem føler sig dobbelt fremmedgjort, religiøst og etnisk. I Danmark kan vi forstå stress på arbejdspladsen, vi kan forstå at det kan være svært at blive forælder, men vi kan ikke forstå krigstraumer og hvad det vil sige at grav små børn op af ruinerne.

De etablerede politikere siger, vi skal have flygtninge i arbejde. Hvad med om de fandt et arbejde til de øvrige borgere først.

Det er meget selvoptaget og ignorant at fremstille flygtninge som velfærdsturister. Når de etablerede politikere taler om flygtninge, så taler de også om mine bedsteforældre, forældre, søskende, onkler, tanter, fætre og kusiner.

I dag vil jeg benytte lejligheden til selv at tale om en af dem. Han blev født i en flygtningelejr i Syrien. I løbet af de sidste år var han med sin øvrige familie nødsaget til at flygte til den flygtningelejr i Libanon, hvor min mor blev født, og hvor mine bedsteforældre og onkler endnu bor. Efter en tid flygtede han fra flygtningelejren i Libanon og fik for ganske nylig asyl i Danmark med kone og barn. Han fik også kontanthjælp.

Han begik selvmord for to uger siden. Det er naturligvis ikke noget, det danske samfund kan stilles til ansvar for. Men sjovere er det altså heller ikke at komme til Aarhus.

Vi skal ikke have en strammere flygtningepolitik. Vi skal stramme op i vores flygtningepolitik. Vi må skelne mellem den gruppe flygtninge og fremmedarbejdere, som kom i sidste halvdel af det forrige århundrede og så den flygtninge strøm, som er kommet efter år 2000 fra Irak, Syrien, Afghanistan og Libyen, for den har vi selv været med til at skabe.

For ikke at tale om den palæstinensiske flygtningestrøm, som vi som en del af verdenssamfundet har forsømt for længst. Ved krigstid kan borgerne være nødsaget til at skulle slæbe de døde, og selv om vi i DK er så heldige, at vi ikke skal slæbe de døde, så er der altså andre forpligtelser, der venter, om end vi ikke har bedt om det, om end det bliver lidt bøvlet.

Flygtningestrømmen skal privatiseres for alvor. Det er allerede ved at ske i Furesø kommune, hvor man har taget imod en håndfuld af de 12.000 flygtninge, man regner med får opholdstilladelse i DK. Fem har på nuværende tidspunkt lejet sig ind hos lokale borgere frem for at være isoleret på et asylcenter, ind til de ryger ud i en boligblok. Ikke al integration kan ske institutionelt.

Hvis en flygtning er tilknyttet en dansk familie vil vedkommende automatisk blive bedre integreret. Det er menneskelig interaktion, der batter. Hvis der skal stilles flere krav til flygtninge, må vi som borgere stille flere krav til os selv. Altså må vi som borgere være indstillet på at hjælpe de flygtninge, der kommer til landet.

Flygtningevenner fra Borup er et ganske opløftende eksempel på, hvordan vi kan tage ansvar som borgere. På Fanø er det også gået rigtig godt med en håndfuld flygtninge. Erfaringen er, at det er nemmere for en lille by med 350 indbyggere at møde 16 flygtninge som medmennesker, end det er inde i København eller i Aarhus. Det er bevist i Borup, på Fanø og i Furesø Kommune.

Flygtninge har fået et bedre indtryk af borgerne og nationen, mens borgerne har fået et bedre indtryk af, hvad det vil sige at være flygtning.

Det mellemmenneskelige møde skaber gensidig forståelse og en grobund for sameksistens. Betonblokkene i vores land er ikke blevet omvandrende flygtningelejre på to døgn. Det er noget, der er sket gennem årene, og som samfund har vi et ansvar for, hvordan det står til derude.

I alt for mange år har det været nemt og belejligt for staten at mase flygtninge ind i samme boligblok. Og hvad er problemet egentlig med det, når der er stålvask, varmt vand i hanen og glas i vinduerne. Ser I, vi har selv været med til at skabe de parallelsamfund. Derfor foreslår Nationalpartiet, at flygtninge skal have et forbud mod at tilslutte sig de omvandrende flygtningelejre i vores land.

De skal til lokalsamfundene , hvor de kan være nyttige på lokalt plan, frem for at være i blokkene i de omvandrende flygtningelejre og være uduelige på landsplan. Og de skal præsenteres offentligt i beboerhusene til en omgang fællesspisning, og de skal have småkager og rene sokker.

Ikke nok med at det skaber bedre integration, så skaber det også omsætning i de lokalsamfund, der halter bagud. Vi har 87.000 ledige boliger i Udkantsdanmark, som egner sig til formålet. Vi kan vende flygtningestrømmen fra at være en katastrofe til at være noget fordelagtigt for vores samfund og for de flygtninge, der skal være en del af det.

I Nationalpartiet har vi ikke tiltro til de etablerede partier, når det kommer til flygtningespørgsmålet, Islam som en subkultur i samfundet, samt de omvandrende flygtningelejre i vort land. Hverken deres løsningsforslag eller deres forklaringsmodeller løser eller forklarer noget som helst.

Derfor har vi i Nationalpartiet taget disse problemstillinger op som vores mærkesager. Vi skal ikke sidde i små klubber. Hvis vi skal være en del af samfundet, så skal vi være en del af Tinget.

Vi kan skabe forbindelsen mellem de omvandrende flygtningelejre og det omliggende samfund. Gennem tiden har mange officielle personer spurgt, hvorfor personer med muslimsk baggrund ikke tager ansvar, hvorfor de ikke melder sig ind i samfundet. Det gør vi nu ganske formelt og officielt.

I Nationalpartiet bærer vi bevisbyrden for vores egne overbevisninger. Men vi bærer altså ikke bevisbyrden for politiske modstanderes beskyldninger. Vores anskuelser er så indlysende, at vi er villige til at gå på kompromis med vores retssikkerhed og lade enhver tvivl komme anklageren til gode, hvis tvivlen på noget som helst tidspunkt kan ligges til grund for borgernes vurdering.

Men vi går ikke på kompromis med vores værdier for at pynte os med privilegier på skatteborgernes regning. Vi har betalt vores egne jakkesæt og vores egne underbukser. Vi ligger ikke og trækker snot ud af næsen på skattevæsenet. I Nationalpartiet handler vi af nødvendighed.

Det har virkelig været et fugleklatternes år på parnasset. Socialdemokraterne er måske endnu demokrater. Men det socialpolitiske aspekt er pist væk. SF kunne hedde SFO. Liberal Alliance skifter snart navn til Saxo Bank. Venstre kunne lige så vel hedde Højre. De Radikales og De Konservatives argumenter ligger også lige til højrebenet. Selv Enhedslisten er blevet splittet. Vi er det politiske alternativ, selv om vi ikke hedder Alternativet.

Vi er ikke fjender af de etablerede partier. Vi har arbejdet os op fra den samme demokratiske grundsten og fundet et ståsted. I modsætning til visse andre har vi tilmed fundet et ståsted, vi kan stå inde for. Selv om politiske modstandere kan have en række overdrevne synspunkter, så udelukker det ikke, at de kan have ét argument, der er reelt og sandt. Vi synes bare ikke, det er blevet formuleret endnu, og netop det vil vi samarbejde om. Altså er vi snarere medspillere end modspillere.

Det skal benævnes, at imamerne kan være lige så velartikulere og manipulerende på arabisk, som en etableret politiker kan være på dansk. Det er ikke gedehyrder, der står og bræger. Det kan godt være, at de lyder som får, men det er de altså ikke.

Hizb ut-Tahrir taler om muslimerne, som om vi smeder rænker mod dem, og ikke har opdaget at muslimernes omdømme allerede er fordømt. De taler om Guden, som om de har talt med ham. De forsvarer profeten Muhammed, som havde han været et sagesløst barn i Aishas arme. De bringer skam over den islamiske kulturarv, når de reducerer den til sharia.

Hizb ut-Tahrir er en minoritet i minoriteten. Et segnende segment, en vabel eller en vorte i samfundet, som er blevet skånet for lægens kniv, fordi den er affældig og på vej til at blive en uduelig fregne. Jeg kender deres tilhængere. Bandemedlemmer og selvbestaltede båtnakker. Et forbandet bundt hyklere. Og så har de et par veltalende talsmænd. De kan tale herfra og til dommedagen, de tiltaler os ikke. Gud fader til hest. Koranen advarer mod grupperinger og kulter som Hizb ut-Tahrir og Islamisk Stat. Et dogme er et dogme, så om de tror på et evigt blødende helvede, må de være nødsaget til også at tro, at det netop er skabt til godtfolk som dem, hvis de så sandfærdigt vil gøre muslimerne en tjeneste, så er de altså forbeholdt retten til at sluge deres tunger for bestandigt.

Politikerne holder borgerne for nar med deres såkaldte italesættelser. Vi vil egentlig bare snakke om tingene. Når jeg er i dialog med borgerne og med mine jævnaldrende på landets uddannelsesinstitutioner, så fortæller de mig, at de ikke kan forstå politikkerne for bare spind.

nationalpartiet ønsker at være et forståeligt parti. De etablerede partier har meget kort tid til enten at finde nogle argumenter med slag og godaw i eller fyre deres spindoktore og ansætte os i deres sted, medmindre de vil hives rundt i manegen af Nationalpartiet.

Vi har en større tiltro til de tosprogede, end vi har til de enøjede. Der skal ikke nye boller på suppen. Der skal ny suppe på bollerne. Vi er efter de, som går med tørklæde. Det vil klæde os, om vi tør være efter de, som går med skyklapper.

Vi vil beskytte minoriteterne imod unødig og usaglig mediehetz, og vi vil kritisere dem på saglig vis, når det bliver aktuelt. De etablerede politikere går på kompromis med vores fællesværdier, når ytringsfriheder bliver påskud for offentlig mobning. Når demokrati bliver påskud for krig. Når religionsfrihed kun gælder for ateister. I Danmark betyder ytringsfriheden, at vi helst skal kunne ytre os konsekvensfrit. Vi kan jo altid åbne munden, vi kan nærmest ikke lade være. Forstå mig ret, men det har altid en konsekvens.

Jeg synes ikke, man skal gå ind i den her diskussion, hvis man ikke er indforstået med de dertil hørende risici. Så synes jeg, man skal debattere noget andet. Jeg påberåber mig ikke ytringsfriheden. Jeg siger lige præcis, hvad der passer mig, og så tager jeg konsekvensen af mine ytringer.

Jeg ved udmærket godt, hvad det koster at ytre sig, og I kan bare komme an. Jeg underkaster mig sharialoven og janteloven på samme tid og sted. Jeg skal ikke tro, at jeg ved noget, som I ikke ved. Og slet ikke hvis det er åbenlyst. De som definerer ytringsfriheden på den yderste højrefløj siger, at man har ret til at blive fornærmet, så længe man ikke tyer til vold. Men når den enkelte borger bliver fornærmet over muhammedtegningerne eller ser dem som unødvendige, så har de ikke lov til at være fornærmede. Så bliver de beskyldt for, at de ønsker at indskrænke ytringsfriheden.

Vi ønsker ikke at indskrænke ytringsfriheden. Hvis ytringsfriheden giver retten til at kritisere islam og Rusland, så må ytringsfriheden vel også give retten til at kritisere ytringsfriheden. Altså ønsker vi at udvide den. Hvorom alting er stoler jeg personligt ikke på ytringsfriheden. jeg har fået bank siden jeg lærte at tale, og det har ikke ændret sig, hvilket min moder kan bevidne.

Jeg kan ikke kræve af en ekstremist, at vedkommende skal svare tilbage med et digt. Gid det var så vel. Men digtet er jo farlig for hvem, det bliver skrevet om. Satiren er farlig for hvem, der bliver til grin. Maleriet er farligt for hvem, der bliver portrætteret, hvis der ligger en kritik i det.

Jeg ser ingen grund til at male verden lyserød. De dersens kunstnere sætter deres kunst højest, de vil være åh så kontroversielle, og når de endelig bliver det, når deres kunst afføder reaktioner, så er det pludselig ikke kunst mere. Så er det bare et harmløst digt, ikke noget af betydelig alvor, bare satire, sjov og spas, ikke noget at blive sur over. Men kunsten er en væbnet kamp i sig selv.

Hvis vi ønsker at bekæmpe ekstremisterne, må vi forvente, at ekstremisterne også vil bekæmpe os, og det bliver ikke på lige vilkår. Det er jo ikke en håndboldkamp.

Det nærmede sig bagvaskelse, da Pia Kjærsgård kaldte mig terrorsympatisør, fordi jeg sagde, jeg forstod Omar Hamid El-Hussein, som skød omkring sig ved Krudttønden og Synagogen. At forstå er ikke det samme som at sympatisere, medmindre man ikke ved noget om det danske sprog.

Jeg er forhindret i at sympatisere med Omars myrderier alene af den grund, at jeg ikke er morder. Men vi har haft den samme opvækst, den samme baggrund. Vores problemer startede ikke i 0. klasse på Møllevangsskolen. Det er en generationsfortælling, hvor vilkårene er blevet forværret generation for generation.

Vores bedsteforældre var førstegangsflygtninge fra Palæstina omkring den israelske stats oprettelse i 1948. Vores forældre blev født i flygtningelejre i Libanon og i de omkringliggende arabiske lande. Vores forældre var andengangsflygtninge til Europa i 80erne. Vi blev født i blokkene i de omvandrende flygtningelejre.

Jeg siger blot, at jeg ved, hvad han var for en bengel. For vore politikere og journalister kunne Omar lige så vel have været en elefant med et stormgevær. Medier og magthavere indoktrinerer den danske befolkning, som imamer nede i kældermoskeer indoktrinerer unge muslimer. For de skaber frygt og taler så meget om terror, men de laver stort set ikke andet end at udsætte os for psykisk terror.

I Danmark, Norge, Sverige, Tyskland, Holland, England, Frankrig og selv i Israel kan angreb og ofre næsten tælles på to hænder. Det kan de ikke i Palæstina, det kan de ikke i Afghanistan, det kan de ikke i Irak, det kan de ikke i Syrien, det kan de ikke i Libyen.

Det er bedrøveligt, når Danmark bliver angrebet, men det må være en konsekvens, der relaterer sig til vores egne handlinger ude i den vidde verden. Hvad vi foretager os udenrigspolitisk, det falder altså tilbage indenrigspolitisk.

Det svarer lidt til at forrette sin nødtørft, mens man står på hænder. Man rammer altså sig selv i hovedet. Vi kan ikke ledsage den amerikanske besættelsesmagt i Irak og i Afghanistan og myrde flere hundrede tusinde civile og fordrive millioner, uden at der kommer flygtninge ud af det, og uden at en marginaliseret muslim vil gøre noget ved det.

Så længe vi er villige til at sende droner ind over Afghanistan, så vil nogen være villige til at tage våben i hånden. Begge handlinger er voldelige og kriminelle, men dronerne er mere dødbringende. Jeg ved, man ikke bare kan ændre koalitioner, alliancer, udenrigspolitik. Men vi må være indforstået med, at vores handlinger ude i den vidde verden påvirker minoriteternes syn på det danske samfund.

Mellemøsten er ikke længere flere tusinde kilometer væk. Mellemøsten er lige her i kraft af de etablerede minoriteter samt den vedvarende flygtningestrøm, som vi selv har været med til at skabe sammen med arabiske konger, der ikke engang kan holde oven på deres kameler.

Hvordan kan den danske stat være en del af en militær koalition imod Islamisk Stat, samtidig med at den danske stat samarbejder med Saudi Arabien og Emiraterne, som helt åbenlyst er af samme opfattelse som Islamisk Stat og derfor sponserer med penge og våben. Det må anses for at være spild af skatteborgernes penge.

Tyrkerne er også en del af koalitionen mod Islamisk Stat, men tyrkerne forholder sig fuldstændigt passivt, når kurderne bli8ver myrdet helt tæt op ad den tyrkiske grænse. NATO hævder at have sponseret demokratiske oprører i Levanten. Men er det de demokratiske oprører eller de intolerante jihadister, som har fremfærd i Levanten? Hvis NATO havde støttet demokratiske oprører i Levanten, så havde de støttet kurderne, som må skønnes at være de mest sekulære i regionen.

Hvis argumentet er, at vi har interveneret i Irak, Afghanistan, Libyen og Syrien for at skabe demokrati, så kan det snildt konstateres, at det har været en fiasko. Det eneste, vi har opnået, er en flygtningestrøm, som ikke stopper foreløbigt, samt at have destabiliseret sikre og velfungerende stater, selv om præsidenterne i de pågældende nationer kan have været despoter, hvilket de har til fælles med flere vestlige statsledere, så har de jo kunnet beskytte deres borgere og samfund imod islamiske militser og alment anarki.

Vi har brændt deres matrikelkort og deres kirkebøger, så det er ikke så mærkværdigt, at de klamrer sig til Koranen. Vi har slukket for strømmen, vi har slukket for varmen, vi har stjålet olie, vi har stjålet vand.

Vi er i gang med at afcivilisere dele af Mellemøsten, som vi afciviliserede dele af Afrika. Næste gang vi vil skabe demokrati i Mellemøsten, kan vi passende forsøge i Israel. Det er ikke fordi, jeg med disse udtalelser tror, at jeg har opfundet den dybe tallerken. Jeg har bare fyldt den med suppe, og nu skal der altså smages på den.

Vi er en krigsførende nation. Vi er en del af terrorapparatet. Vi er en del af NATO. Vi er en brigade i den amerikanske hær. Det kræver erkendelse, inden vi overhovedet kan tale om løsninger.

I en lufthavn mødte jeg engang en israelsk mand. Vi faldt i snak, og han spurgte, hvor jeg havde rejst i min barndom. Jeg svarede, at jeg stort set kun havde rejst til flygtningelejre i Syrien og i Libanon for at besøge familiemedlemmer, og han svarede, at han stort set kun havde set Libanon gennem et sigtekort.

På samme vis ser vi også kun Mellemøsten gennem vores sigtekorn. Flere og flere amerikanske soldater indrømmer, at krigen er gået ud over civile, og at flere soldater sågar har dræbt civile for sjov. Flere og flere israelske soldater siger fra over for militærets måde at behandle palæstinenserne på og er gået sammen i en organisation, der hedder 'Break the silence'.

Og når jeg har mødt andre israelske soldater på strande i Thailand eller på skipister i Italien, så har de haft næsen helt nede i cokeposen. Ydermere nægtede en hel israelsk militær efterretningsenhed at adlyde ordre under det sidste bombardement af Gaza. 43 blev afskediget og efterladt til evig fordømmelse for at have trodset en militærstat.

Der findes noget underdanigt, svagt og servilt i mennesket, som ledere altid kan tale til. Men når politikere udtaler sig vulgært og uværdigt og inkompetent og tarveligt og usympatisk, så tilsværter de ikke kun deres eget ry. Da tilsværter de også borgernes ry.

En højreorienteret nordmand ved navn Anders Behring Breivik myrdede over 60 mennesker på en ø i Norge, hvor en socialdemokratisk lejrtur blev afviklet. Breivik begik sine mord under påskud om at forsvare kristenkulturen, som er en værdi, han altså deler med den almindelige nordmand. Dermed begik han også sine handlinger under påskud om at forsvare den almindelige nordmand, mens den reelle bevægegrund for handlingen var en subjektiv værdi, som han deler med de færreste i samfundet, men som han naturligvis har tolket ind i fællesværdien for at understøtte den.

Som vestlige medier er vi i stand til at skelne fascistiske tendenser, voldelige og paramilitære grupperinger. Selv enkeltpersoners ubehjælpelige handlinger kan vi skelne fra kristenkultur, når det drejer sig om vestlige terrorister. Selv udviser vi så stor forståelse og empati og er godgørende og storsindede i en udstrækning, så det nærmest bliver gerningsretfærdigt og autistisk, at vi kan finde på at krone vores egne voldsmænd med sindslidelsen. Vores terrorister handler som regel uagtsomt uden politisk eller religiøst motiv. Mens muslimske terrorister rutinemæssigt handler fuldstændig fortsætligt og i overensstemmelse med den islamiske kultur.

Hvorom alting er, køber vi altså ikke Breiviks argument om at ville forsvare kristenkulturen, da det ville være aldeles skadeligt og generaliserende for kristenkulturens omdømme, såvel som det ville have været for de folk, som bekender sig til den.

Som vestlige medier er det ej heller vanskeligt for os at skelne mellem Klu Klux Klan og den almindelige kristne, eller den israelske stat og den almindelige jøde. Men når det kommer til Islamisk Stat, Al Qaeda, Taleban eller andre islamisk funderede og småfascistiske tros- og bandegrupperinger, så kan vi pludselig ikke skelne mellem dem og den almindelige muslim, og enkeltpersoners ubevingede handlinger bliver fremstillet med islam som motiv, bare gerningsmanden har et efternavn, der lyder lidt fynsk (?).

Vi skaber konstant paralleller mellem islamiske terrorgrupper og almindelige muslimer, hvad end det er minoriteter i Vesten eller hele befolkninger i Mellemøsten, uagtet at den almindelige muslim afskyer disse terrororganisationer, lige så meget som den almindelige kristne afskyer Breivik og Klu Klux Klan.

Den retorik og dehumanisering, som muslimer bliver udsat for i dag på gaden og i massemedierne, minder til forveksling om den, jøderne blev udsat for allerede før Holocaust. De mennesker, som hjalp med at skjule og transportere jøderne, blev af alle andre end nazisterne selv betragtet som hæderlige mennesker, mens de mennesker som i dag transporterer muslimer til sikre lande og skjuler dem for krigens rædsler i Mellemøsten og forfølgelsen af enhver, som går Islamisk Stat imod, bliver kriminaliseret og betegnet som menneskesmugler.

Dengang var der kun nogle tusinde jøder i Danmark alt i alt, men flygtningestrømmen og minoritetstallet i dag er betydeligt mere omfattende, når det kommer til muslimer. Jeg forstår ganske udmærket, at jøderne dagen i dag er i allerhøjeste alarmberedskab og har været det siden Krystalnatten, for de blev forfulgt, diskrimineret, myrdet, tortureret, spærret inde i arbejdslejre og gasset, da de blev svagelige. Men det var altså ikke araberne, der gjorde det.

Antisemitismen er et europæisk fænomen, og de europæiske medier tager fat, hvor de slap, når det kommer til at tilsvine en folkegruppe, for araberne er også semitter. Muslimerne kan blive ofre for den europæiske antisemitisme, som jøderne blev det. Vi er et broderfolk.

Teksten, jeg vil læse op nu, er en leder bragt i morgenavisen Jyllands-Posten den 15. november 1938:
"Når man har fulgt jødespørgsmålet i Europa i årtier, kan man til en vis grad forstå Tyskernes animositet overfor jøderne, også hvis man ser bort fra de raceteorier, der betyder så meget i den nationalsocialistiske verdensopfattelse. Selv herhjemme, hvor jøderne aldrig har nået en så dominerende stilling som i de mellemeuropæiske lande, har man i de senere år bemærket deres uheldige egenskaber. Der er mange jøder, som har vist sig at være gode danske mænd, der er utallige jøder, som stille og hæderligt passer deres dont uden at gå nogen for nær - men der er også påfaldende mange jøder, som på en lidet tiltalende måde er blevet forgrundsfigurer i svindelaffærer og måske ikke mindst i de uappetitlige pornografi- og fosterdrabsaffærer, som er forekommet i de senere år. Også indenfor dansk forretningsliv optræder der jøder, hvis metoder ikke er nogen pryd for standen. Men det, som vi herhjemme har set af jødernes uheldige sider, er kun en svag afglans af deres virke i de mellemeuropæiske og østeuropæiske lande. Også der må man naturligvis gøre undtagelser for de utallige jøder, der opfylder ethvert rimeligt etisk krav og derfor står i skærende modsætning til de racefæller, som har ført an i det tvivlsomme forretningsliv, i den tvivlsomme forlystelsesindustri og måske navnlig i de politiske bevægelser yderst til venstre. Det var ikke russere, men jøder med russiske navne, som druknede Rusland i blod. Det var ikke en ungarer, men en jøde, som ledede den kortvarige, blodige rådsrepublik i Budapest. Det var ikke en tysker, men en jøde, som på samme måde gjorde Munchen til et slagtehus. Vi ved, at titusinder af jøder fordømmer de jødiske forretningshajer, de jødiske pornografispekulanter og de jødiske terrorister. Men alligevel kan det ikke benægtes, at de erfaringer, som tyskerne - sammen med andre fastlandsfolk - har gjort med hensyn til jøderne, danner en vis basis for deres følelser. Man kan indrømme Tyskland, at det har ret til at skille sig af med sine jøder."
Fra folkeskolen lærer vi i undervisningen, at islam er en dogmatisk lovreligion uden den mindste form for fritænkning. Modsat kristendommen og jødedommen fremstilles islam som afskåret fra Europas historie. Vi lærer, at kristendommen er meget mere end bare en religion. Den er skam facetteret og rummer kultur, litteratur, filosofi og sågar kunst og arkitektur. Vi lærer om Kierkegaard, der skrev om tvivl, Løgstrups tillidsopfattelse, og vi hører om Luther og slår en latter over reformationen.

Vi starter ikke med de pædofile præster, heksebrændingerne og den spanske inkvisition i Nederlandene. Men når det kommer til islam, hører vi blot om 9/11, Osama bin Laden og sharia. Her findes ingen platforme for fritænkning. Det er som om, vor uddannelsessystem og vore politikere, journalister og historikere abonnerer på samme firkantede tolkning af islam som de mørkeste mørkemænd.

Gennem historien er der skrevet et hav af islamisk religionsfilosofi og religionskritik på arabisk. Men stort set ingenting er oversat og tilgængeligt på dansk. Slet ikke i undervisningen. Har man mon glemt andalusiske Averröes, som i middelalderens Spanien gik ud med en fatwa om, at filosofi og islam skam hører sammen. Hans budskab var, at Koranen tilskynder til kritisk refleksion over tro. han havde stor indflydelse på måden, europæere kom til at forstå og læse græsk filosofi.

Også under Abbaside-kalifatet var interreligiøs sameksistens en realitet. Perioden betragtes som islams guldalder, og her blomstrede kulturlivet, hvad angår både filosofi, videnskab, litteratur, arkitektur, astronomi og kunst.

De som oversatte den græske filosofi og videnskab var muslimer, som samarbejdede med kristne og jøder, hvor politikere og journalister og undervisere er dvaske og dovne og sendrægtige hvad angår de historiske og førpolitiske forhold. Men jeg kender historien. Vi har ikke med et folkeslag at gøre. Vi har at gøre med en civilisation, hvis tankegods ligger til grund for den europæiske renæssance.

Den arabiske civilisation er den eneste civilisation, som målrettet har sat sig for at oversætte en tidligere civilisations værker, altså grækernes.

Den gensidighed, der har været i kulturudviklingen og kulturudvekslingen op igennem historien, er ikke blevet videreformidlet i tilstrækkelig grad i nyere tid. Ydermere er den arabiske udvikling blevet svækket af den vedvarende vestlige imperialisme og de dertilhørende interesser, krige, aristokrati samt herregårdsfamiliernes gemene hegemoni.

Datidens Mellemøsten og Vesten har begge taget afrikanere til fange og fragtet dem i sejlskibe og kølhalet dem og trukket dem i jernkæder efter kameler tværs over den store [?] og aktiveret dem med piskeslag ved soklen til pyramider og katedraler og voldtaget de smukkeste kvinder og børn og drænet dem for modermælk og tårer.

De tog guldet og afgrøderne, og de døde af de samme kønssygdomme. De lærte hinanden smuglerruterne og de sorte huller i havet. Det var vel sådan, de fandt ud af, at jorden ikke var flad. De pegede Columbus i den rigtige retning og forærede ham et kompas og en sørøverkikkert.

Hellige bøger, stoffer, krydderier, silke, ædelstene flød fra Nilen og Sortehavet og hele vejen rundt om Middelhavet til Venedig og Firenze. Modsat det danske samfund, som prøver at tage patent på universelle værdier, har den arabiske civilisation med glæde, måske med en hvis gerningsretfærdighed, delt ud af værdierne og værdipapirerne.

Mange muslimske storbyer var i perioden videnscentre, altså til oplysning og kulturel dannelse. Den vigtigste omstændighed i den tid var borgernes ret til religionskritik uden frygt for repressalier, hvilket ikke var sikret andre steder i Europa på daværende tidspunkt. Og hvad med sufismen, som er en gren inden for islam, der prioriterer den åndelige udfoldelse højere end dogmer og ritualer.

Med Rumi i spidsen blev der skrevet blasfemiske digte, filosoferet, drukket rødvin i stride strømme og danset rundtossedans. Det var også i denne periode, de fire retsskoler inden for islam blev grundlagt og hadithen samlet. En række fortællinger og profeten og hans sædvaner, der skulle supplere Koranen, og som genremæssigt ligner de bibelske evangelier. Disse tiltag gjorde helt selvfølgelig religionen til genstand for fortolkning.

Reaktionerne på udgivelsen af min digtsamling tyder på, at de fleste danske muslimer ikke er bekendte med denne del af den islamiske historie. Dette kan man undre sig over, efter som det første ord fra Koranen, der blev åbenbaret for profeten Muhammed var 'læs'. Dette kan selvfølgelig begrænses til Koranen og de religiøse skrifter, men er efter min mening også en klar opfordring til at søge viden og uddannelse som et fundament i sit religiøse liv, lige som man så det i Abbaside-kalifatet og i Andalusien.

Derfor kræver det selvfølgelig, at vi får implementeret disse emner i undervisningen, så vi kan give vores unge et ordentligt fundament for hver deres orientering. Det er næppe et kalifat, der i dag er blevet etableret i dele af Irak og Syrien af Islamisk Stat. Det er nærmere hundrede forskellige militser, der bekriger hinanden internt, samtidig med at de bekriger regimet og de internationale krigstogter.

De sande ofre i denne katastrofe er de flygtninge, der kommer til Europa.

Hvis man læser filosofi og religionsvidenskab på et dansk universitet i dag, er risikoen for, at man kommer ud fem år senere og intet aner om islamisk filosofi og religionskritik ret overhængende.

Det danske uddannelsessystem er præget af en eurocentrisk, imperialistisk, kolonialistisk orientalisme, når det kommer til islam som religion og kultur. Der findes talrige eksempler på dette.

Tag bare en af religionsfilosofiens grundbøger på dansk, skrevet af tre af landets mest anerkendte religionshistorikere. Der står følgende i bogen:
"Religionsvidenskab er et produkt af det, man med Max Weber ville kunne kalde for den vesterlandske rationalitet."
Igen bliver der taget patent på universelle værdier. I denne grundbog får man det indtryk, at det kun er inden for kristenkultur, altså i Vesten, at man er kommet på den tanke at tilføre fænomenet religion en kritisk videnskabelig, filosofisk tolkende og individuel behandling. Jesus ved roret. I citatet her ser vi et klassisk eksempel på den institutionaliserede fremmedgørelse af islam.

Det er den eurocentrisme, der konstant retfærdiggør måden, vi taler om islam som en fremmed og en trussel i den sikkerhedspolitiske dagsorden. Det er også derfor, vi den anden dag i Berlingske Media kunne læse, at kristendommen er bedre end islam.

Eurocentrisk fundamentalisme ekskluderer al tænkning, der ikke er europæisk eller vestlig. Det er en gammel imperialistisk skik, som er ideologisk og uforsonlig i sin kerne.

Pensummet i uddannelsessystemet må suppleres af religionskritiske tekster, skrevet af islamiske fritænkere. Det er forstemmende og foruroligende, at vi ikke har suppleret religionsfaget med tekster af religionskritiske muslimske tænkere. Minoriteter eller ej, i det mindste på gymnasieniveau. Det er uanstændigt og uansvarligt, at uddannelsesinstitutionerne har forholdt eleverne en sådan viden.

Hvis vi derimod foreholdte vores elever denne viden, ville det betyde, at unge ville stifte bekendtskab med en anden form for islam, end den som fundamentalisterne abonnerer på, på begge sider af det politiske landskab. De vil lære historie og vide, at islam også er litteratur, åndsfrihed, etik, debat, filosofi, videnskab, astronomi, arkitektur, kunst, hed sex og doggystyle.

Det vil nemlig ikke kun nuancere ikke-muslimers syn på islam, men også muslimernes egen forståelse af deres religionshistoriske ophav. Averröes udfordrer den ortodokse autoritære læsning af Koranen. Den åbenhed har vi brug for i dag. Det kan minde muslimer og islamofober om, at Koranen kan fortolkes forskelligt.

Selvkritikken i de muslimske miljøer i Danmark er jo nærmest død. Når jeg tænker på en af mine muslimske venner fra det besatte Palæstina og en eller anden baryler fra Gellerupparken, så kan jeg ikke drage nogen som helst parallel udover øjenbrynet.

For mange muslimer udgør islam et livsgrundlag, uden at de selv ved, hvad islam rummer. kritikken går ikke hovedsageligt på den ufaglærte underklasse eller forældregenerationen i de omvandrende flygtningelejre. Men i høj grad på den nye middelklasse af veluddannede muslimer, der den dag i dag opfatter islam som noget, der helst ikke skal debatteres, men som en diamant, de skal værne om. Det er et symptom på åndelig stagnation.

Uvidenheden hersker. Hvor mange danske muslimer og ikke-muslimer, både unge og ældre, kender til den rigdom, der findes i det islamiske tankegods? Det miljø af danske muslimer, som jeg selv tilhører, er ekstremt bagud, hvad angår kendskab til egen historie og religion. Og især selvkritikken af religionen.

Islam er blevet til noget, man zapper forbi på saudiske tv-kanaler, og så følger man med i, hvad en tilfældig saudisk lærd siger, er forbudt og påbudt. Islam er i dag reduceret til en åndsforladt ideologi og i bedste fald en stærkt forsimplet udgave af et mere komplekst trossystem.

Af islamofoberne, men også af visse muslimer selv. Med uddannelsesinstitutionerne, politikerne og journalisterne er vi i fuld gang med et overgreb på den islamiske fritænkning. Unge muslimer og ikke-muslimer skal præsenteres for nye og gamle ideer og tolkninger af religionen, som forældregenerationen på grund af deres lave uddannelsesniveau ikke har formået at give deres børn.

Eller skal alle projekter, der vedrører muslimer, være med udgangspunkt i den halvkriminelle, svigtede og identitetsforvirrede 2. g'er?

Den diskussion er hermed død og vil for hvem, der bringer den på banen, forårsage skam, sort uheld, paradentose, tandpine, fodsvamp og tinnitus. Islam rummer intellektuelle strømninger, og der er ingen grund til at fordumme en rig og begavet kulturarv.

Hvis muslimer møder islamiske fritænkere i skolesystemet, vil det sandsynligvis bekæmpe islamisme. moderate muslimer står i dag svagt i kampen mod ekstremismer. De har få argumenter. Ekstremisterne kender ofte deres religiøse tekster ret godt, fordi de kan læse og skrive arabisk. I modsætning til de moderate, som er mindre velbevandrede i den litteratur, som kan virke som ammunition mod ekstreme tolkninger af islam. Derfor er det også vigtigt at få implementeret kvalificeret modersmålsundervisning fra folkeskolen og frem.

Dette for at ruste vores unge med pennen frem for sværdet. Mange muslimer står også dårligt i den offentlige debat og venter nærmest på, at der kommer en ny islamhadsk udmelding, de kan være forurettede over i fællesskab.

Den der krænkeridentitet, som mange muslimer dyrker, hvor det mindste pip fra en hillbilly-præst i USA, der truer med at brænde Koranen af, kan få dem op at ringe, er dybt skadelig. Muslimer ville hvile mere i deres tro og ikke lade sig provokere så nemt, hvis de vidste, hvor højt der egentlig er til loftet i den kritiske islamiske debattradition.

Første skridt må være, at vores undervisningsminister træder i karakter og nuancerer pensummet om islam i uddannelsessystemet. Og hvis hun ikke helt ved, hvordan hun skal gebærde sig, så er vi i Nationalpartiet villige til at assistere hende.

Dernæst må den muslimske middelklasse forstå, at deres kulturelle og religiøse arv rummer langt mere åndelig og intellektuel rigdom end en himmel og et helvede, forbud og påbud og troende og vantro.

Det er ikke indoktrinering, vi mangler. Det er modersmålsundervisning i islamisk filosofi og religionskritik, vi mangler. Og eventuelt kan vi starte kvalificerede friskoler med danske og arabiske undervisere, og før det bliver aktuelt, vil jeg opfordre alle arabisktalende til at lære at læse, forstå og skrive.

Det går ikke at have 22 tosprogede fra den samme boligblok i den samme skoleklasse. Der må være en større fleksibilitet i forhold til fordelingen af de tosprogede. Danske forældre trækker også deres børn ud af skoler med en overrepræsentation af tosprogede. Altså skaber de også et parallelsamfund.

Flere partier ønsker at lukke ekstreme moskeer og koranskoler, selv om det er ulovligt. Vores forslag er at rykke modersmålsundervisning og undervisning i islamisk filosofi og religionskritik over i folkeskolen. På den måde kan vi holde øje med, hvad der sker i vores egen skolegård.

Jeg kender flere muslimske forældre, som ønsker at lære deres børn det arabiske sprog, islamisk filosofi og religionskritik. Men som ikke tør sende deres børn til koranskoler.

Vi samler befolkningen ved at samle børnene i folkeskolen. Hvis vi ville implementere disse ting i folkeskolen, så ville koranskolerne miste rigtig mange elever.

Antiradikalisering er ikke noget, man taler om i Statsministeriet, medmindre man ønsker at afradikalisere sine embedsmænd. Det er heller ikke politiets opgave eller Kriminalforsorgens opgave.

Jeg kender Staten og dens tjenestemænd fra pat til PET. Hvis de instanser træder i kraft, er det allerede for sent. Antiradikalisering finder sted i folkeskolen og på de socialpædagogiske områder. Den eneste måde, hvorpå vi kan styrke vores samfund, er ved at styrke vores uddannelseskæder.

Vi skal bruge langt flere ressourcer i skolerne og på de socialpædagogiske områder, frem for at overlade utilpassede unge til Kriminalforsorgen, arresthusene og politiet. Jo lavere den kriminelle lavalder er, jo hurtigere har vi givet afkald på vores unge.

Jo højere den kriminelle lavalder er, jo længere tid har vi til at rette op på vores unge. Og hvis de som 25-årige stadig går rundt i bander, begår røverier og slår folk halvt fordærvede for en pakke smøger og truer den almindelige borgers tankefrihed, så skal de have, så hatten passer.

Vi har ikke tid til at døje med dem i vores generation. Vi må tænke langsigtet og hjælpe vores unge langt mere kvalificeret ind til 18-årsalderen og ellers rense ud i vores udskud.

Jeg er villig til at fortælle politiet, hvor hælernes kælderrum er, hvor der bliver solgt hash og våben og narko og små piger i Aarhus og omegn. Jeg er villig til at være stikker hos politiet med udgangspunkt i områderne inden for postdistrikterne 8210 og 8220, og jeg skal være den første til at udpege en håndfuld af mine egne fætre og folk i periferien af min familiekreds, såfremt skattevæsenet er villig til at krydsreferere billagsdanmark.

Specialskolerne skal ikke være steder, hvor de unge bliver sat til at onanere. Jeg kender pillerne og pornobladene, og det er selvfølgelig bedre end at sidde og skære i sig selv. Men altså. Integrationsministeriet er et pseudoministerie, der lige så godt kunne hedde Parkeringsministeriet. For de arbejder med ting, der skulle være løst i socialministeriet og i undervisningsministeriet.

De socialpædagogiske opholdssteder skal heller ikke bare være steder, hvor de unge bliver sat til at kløve brænde og flise træer i kontorpersonalets haver, og hvor bureaukratiet er farligt for sjælen.

Gennem min barndom og min tidlige ungdom har jeg boet på ikke færre end seks socialpædagogiske opholdssteder, heriblandt sikrede og særligt sikrede anstalter, hvor vores unge bliver dopet af psykiatere og smidt i isolation på baggrund af petitesser.

Min partiformand Kashif Ahmad har arbejdet på socialpædagogiske opholdssteder, så vi har det lidt fra to vinkler.

Staten Israel har sin berettigelse. For engang var jøderne alene mod resten. Men de israelske statsmænd har ikke formået at forvalte en stat hensigtsmæssigt i et svært terræn, og der var en grund til, at Albert Einstein nægtede at være en del af staten.

Israel har udviklet sig til en kolossal hær med et meget lille land. De jødiske værdier, staten Israel skulle grundlægges på, blev for det første grundlagt på andres forfald. Ydermere blev de i vedvarende forsøg på at udvide staten Israel overskygget af magt, kontrol, undertrykkelse, vold, racisme, fanatisme og had, som helt naturligt forårsagede vold, had, fanatisme og racisme hos den undertrykte modpart.

Der findes ingen tostatsløsning. Der findes blot en enstatsløsning, lige for alle.

Zionismen opstod som en konsekvens af forfølgelse. Nu har zionisterne glemt deres bevægegrund. Zionister emigrerer til bosættelser, og palæstinensere deporteres til flygtningelejre. Besættelsen dehumanisere palæstinenserne, men også israelerne selv.

Jerusalem er et FN-mandat. Alligevel opfører israelerne sig som om, at de ejer byen. I medierne hører vi om den såkaldte konflikt mellem israelere og palæstinensere, men kan man kalde det en konflikt, når en af verdens stærkeste militærmagter angriber en forsvarsløs og civilbefolket ghetto med krigsskibe, luftvåben, artilleri og elitesoldater.

Det er mord og massakrer, uanset hvor mange nytårsraketter, Hamas sender ind over grænsen. Og hvor går grænsen? Hvor går grænsen for den israelske stats besættelsespolitik? Hvor går grænsen for israelske stats bosættelsespolitik? Hvor går grænsen for israelske stats erobringspolitik? Hvor går grænsen for nedrivelsen af palæstinensiske ejendomme? Hvor går grænsen for tyveriet af palæstinensiske territorier? Hvor går grænsen for tyveriet og ødelæggelsen af palæstinensiske ressourcekilder? Hvor går grænsen for brud på international lovgivning og diverse konventioner? Hvor går grænsen for krigsforbrydelser? Hvor går grænsen for ulovlige fængslinger uden rettergang? Hvor går grænsen for tortur og voldtægt af fængslede børn og voksne? Hvor går grænsen for kontrolposterne? Hvor går grænsen for den israelske mur? Hvor går grænsen for blokeringen af Gaza? Hvor går grænsen for luftangreb? Hvor går grænsen for døde? Hvor går grænsen for den hvide fosfor? Hvor går grænsen for børn, der skal graves fri af ruinerne? Hvor går grænsen for vetoretten?

Hvis israelerne må føre krig, må de overholde krigens love. De kan ikke tillade sig at bombe en hel bydel for at ramme en gruppe Hamas-tilhængere. Det er ulovligt i krig. Så har de det valg at sende landtropper ind i Gaza. Selv om det kræver et mandsmod, de israelske teenagesoldater måske ikke har. Selv om det er sværere at myrde sine medmennesker til fods, end det er fra luften. Selv om det er sværere at se sine medmennesker falde til jorden, end det er at se røgen stige til vejrs.

Og jeg vil fastslå, at den grundlæggende årsag til konflikten ikke er Hamas. Hamas blev grundlagt i 1987. Den israelske hær har været voldelig siden 1948. Den radikalisering af palæstinensere, der finder sted i de besatte områder, er en konsekvens af besættelsen. Den almindelige palæstinenser var ikke udpræget religiøs før besættelsen.

PLO, som heller ikke var en religiøst funderet bevægelse, har i mange år prøvet at forhandle sig til en løsning. Israel har svaret med stødt stigende undertrykkelse, flere bosættelser og luftangreb. Derfor kan det vel ikke overraske nogen, at nogen palæstinensere i desperation tyer til nytårsraketter og religion efter mere end 60 års besættelse.

Da jeg rejste ind i Israel spurgte en israelsk soldat, hvorfor jeg sympatiserede med palæstinenserne. Og jeg svarede, 'af samme grund som jeg sympatiserer med jøderne', og så lukkede han mig ind.

I Danmark bliver jeg spurgt, om jeg sympatiserer med Hamas, og det gør jeg ikke af samme grund, som jeg ikke af samme grunde, som jeg heller ikke sympatiserer med den israelske, skinreligiøse, højreorienterede, militarisme. Den israelske stat bør retsforfølges for krigsforbrydelser, så de involverede magthavere kan stilles til ansvar med henvisning til at rense det jødiske. Vi må skelne mellem israelere, jøder og zionister.

Man kaldte ikke jøderne terrorister, da de under Anden Verdenskrig gravede tunneler for at smugle mad og våben ind og ud af fangelejrene og ghettoerne. Hvorfor kalder man så palæstinenserne terrorister, når de gør det samme? Den almindelige palæstinenser bekæmper ikke jødedommen, sådan som medierne bilder os ind. Den almindelige palæstinenser bekæmper besættelsen og undertrykkelsen, som uheldigvis gemmer sig bag jødedommen, lige som Islamisk Stat gemmer sig bag islam.

En hund tilhørende en israeler blev engang ramt af en nytårsraket. Det kom på forsiden af Israels mest populære avis. I samme avis blev en gruppe dræbte palæstinensere nævnt med få linjer på side 16. Men jeg formoder, at det var en højtelsket familiehund, og dyrevelfærden er så sandelig vigtig.

Israel ønsker at være et demokrati. Det skal vi hjælpe dem med at blive ved at kritisere dem, uden at dehumanisere dem.

# data[].attributes.attachment_link.description
Yahya Hassans tale på Stay Hotel på Islands Brygge, 7. april 2015, er renskrevet af Jens Anton Bjørnager efter en lydoptagelse fra pressemødet. Når nu Dronningen ikke magter at sige det, må jeg jo holde en tale. Jeg gider ingen quasi-konfrontationer. Hvis vi taler politik, taler vi politik, og så har jeg så sandelig noget at skulle have sagt.

# data[].attributes.attachment_link.title
Billedsprog i dansk - metafor, personifikation, besjæling og sammenligning

# data[].attributes.attachment_link.title
Billedsprog i dansk - metafor, personifikation, besjæling og sammenligning

# data[].attributes.body
Post apokalyptisk dystopi
https://youtu.be/mL7xIaYYS7I

# data[].attributes.body
- af enkelttekster - Forlaget Columbus

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Model til diskursanalyse
Eksempel: Pia Kjærsgaards tale ved Dansk Folkepartis årsmøde 20.9.2008: Giv os Danmark tilbage. Dele af teksten er aftrykt i Ideologier og diskurser side 100-102. Se analysemodellen side 132ff.

Årsmødetaler som genre kræver klare og tydelige budskaber, der skal samle partiet, skabe optimisme og give gode overskrifter i medierne.
Tre hovedtemaer ud fra vinklen: Danmark er truet:

- Indvandring skader Danmark
- EU tager magten over Danmark
- DF er garant for dansk velfærd

Titlen Giv os Danmark tilbage signalerer at der er tale om en national diskurs, som er rammen for de 3 hovedemner

Nodalpunkt: Det nationale fællesskab. Begrebet er en tom betegner, som får betydning gennem ækvivalens- og differenskæder.

Ækvivalenskæder:(Her er vi) danskere=kærlighed til fædrelandet = selvbestemmelse= fællesskab= familien Danmark=David (der slog Goliath

ihjel).

Antagonismer gennem differenskæder:
Indvandrere = masseindvandring = den islamiske bølge = sharia = middelalder = tørklæder og burkaer = undertrykkelse = vold og gruppevoldtægt.

EU = et monster = en orkan, en flodbølge = en trussel = Goliath

Politiske modstander e: hele paraden af Christiansborgs politikere = mavesure radikale = akademisk arrogance = snakkepartierne = parnassets cafebordsideer = ynkelige= Vigtigpetere = EU-lalleglade partier

Flydende betegnere: danske værdier, pølsevogn, kolonihavehus, dansesko, dansk kulturhistorie, fællesskabet, ytringsfrihed, sang, historiske resultater.

DF repræsenterer det livsglade, sunde og fornuftige folk, danskerne, overfor en humørsyg og verdensfjern elite.

Folket ønsker det nationale fællesskab styrket og bevaret, mens eliten svigter, fordi de ikke forstår problemerne.

Det er en enten/eller diskurs, som klart peger på, at DF er det eneste sikre bolværk mod udefrakommende trusler.

Teksten samler (vi = den danske familie) og ekskluderer (dem= indvandrere fra muslimske lande).

Lykkelig fortid (der er et yndigt land) under forandring.

De gamle danske værdier er stadig mere truede af et EU-monster og den islamiske bølge fra bl.a. den anatolske højslette. En dødstrussel mod vores velfærd

David og Goliath, Tale Muhammed og bjerget imod

Holger på Kronborg. En historie om forfald og fremtidstro.

Det vil være oplagt at supplere ovenstående diskursanalyse med en analyse af retoriske virkemidler.

Ligeledes kan diskursanalysen her kobles sammen med en analyse af sociale praksisser, f.eks. ved brug af data fra Surveybank: http://www.surveybank.aau.dk/ om danskernes holdninger til indvandrere.

# data[].attributes.attachment_link.description
Model til diskursanalyse Eksempel: Pia Kjærsgaards tale ved Dansk Folkepartis årsmøde 20.9.2008: Giv os Danmark tilbage. Dele af teksten er aftrykt i Ideologier og diskurser side 100-102. Se analysemodellen side 132ff.

# data[].attributes.body
Værk

# data[].attributes.body
Flemming Chr. Nielsen: Hånerettens sidste krampetrækninger - Altinget - Alt om politik

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Er vort samfund omsider på vej imod en normaltilstand? Og er den ret til at håne, spotte og latterliggøre, der i årevis har plaget os, nu reduceret til sin egen karikatur?

Noget kan tyde på det, for kig engang på det Radio24Syv-program, der hedder Den Korte Radioavis. Forleden betroede det sine lyttere, at på valgnatten besøgte socialdemokraten Henrik Sass Larsen sin unge mandlige elsker, der var en navngiven socialdemokratisk folketingskandidat. For at sætte trumf på løgnen blev det oplyst, at Sass Larsen dyrker narko-sex.

Dermed var håneretten udvidet til at omfatte de sygdomsramte og altså endnu engang de forsvarsløse.

Men radio-cheferne, der er varme tilhængere af håneretten, gjorde pludselig den erfaring, at offentlig latterliggørelse ikke tiljubles i samme grad som før. I desperation forklarede de, at udsendelsen skulle forstås som en satire over medie-sladder. Men dermed gjorde de kun sig selv dummere, end de sikkert er, for en hån med brugsanvisning er lige så idiotisk som et Ikea-møbel med samle-manual.

Bortforklaringen fortjener at ende på lossepladsen som en version af den hån, spot og latterliggørelse, der engang blev defineret som en umistelig dansk værdi på linje med flæskesteg og fællesbadning.

Og sådan har det været, siden Jyllands-Posten i 2005 bragte de såkaldte Muhammedtegninger og især den ledsagetekst, der gjorde håneretten til sprogets kronjuvel. Håneretten blev ophøjet til en særlig dansk ideologi, som vi for nemheds skyld og i det følgende kan kalde for spottologien.

Som alle ideologier fik den hurtigt sine lidenskabelige tilhængere, der pludselig fandt det progressivt at tale grimt om andre og især om dem, der defineres som middelalderlige. Og man går næppe nogen for nær, hvis man fremsætter den tese, at desto længere til højre et politisk parti eller en meningsdanner befinder sig, med desto større ildhu omfavnes spottologien. Dansk Folkeparti så det ligefrem som et forræderi mod ytringsfriheden, da Jyllands-Posten i 2016 fik en ny og "selvcensurerende" chefredaktør, der afviste partiets sirenesang om genoptryk af Muhammedtegningerne.

Og i sammenhæng hermed: ingen evner at se så fornærmede ud som ytringsfriheds-aktivister. Giv dem svar på tiltale, og de gulner af galde og forbitrelse. Selvironi og selviagttagelse er ikke deres styrke, men en krænkelse af egen person husker de til Dommedag.

Kun en blind høne vil have svært ved at fatte, hvorfor denne specielle ideologi omfattes med så stor hengivenhed af den politiske højrefløj. Bondefangeriet består nemlig i, at med spottologien som pletfrit våbenskjold kan ingen ytringsfriheds-aktivist påklistres den generende mærkat, der udstråler xenofobi og fremmedhad, snæversyn og nationalisme. Nej, lyder det fra de klartskuende og stålsatte: "Vi holder blot ytringsfriheden i hævd. For den vil vi leve og dø."

Men vist vil de ikke det. Som formand for Folketinget havde Pia Kjærsgaard i så fald aldrig bedt Enhedslistens Pelle Dragsted undlade brugen af ordet racistisk. Frem for at udstille sin grelle fortørnelse havde hun glædet sig over den ytringsfriheds-sejr, at han i et frit land som vores kunne kalde en DF'ers udtalelser for det, de er: racistiske.

Med den selektive facon har håneret og spottologi ikke ændret en tøddel ved årtiers offentlige debat. Ordet har altid været frit, så længe det kun ramte de kulørte og de mindreværdige. En hel årgang af Altinget kunne fyldes med historiske eksempler i ord og billeder, men lad os nøjes med den henvisning, at engang var aviserne spækket med vittigheder og ledende artikler om "negre, jøder, grønlændere" og andre, der skulle agere laverestående folkeslag i grinagtige lande (og apropos satiren over Sass Larsen: heller ikke de psykisk syge og sindslidelsens asyler gik fri for hån og spot).

Alt sammen gav det anledning til bredmundet latter og dansk selvfedme: "Godt, at vi har vores gode forstand."

Men skift "grønlændere m. m." ud med "muslimer." Så adskiller vores moderne ytringsfrihed sig ikke fra fortidens lige så hykleriske. Forskellen er kun, at vi har fået spottologien som figenblad for fremmedhadet.

Efterhånden kan det derfor konstateres, at hånerettens sidste krampetrækninger er Rasmus Paludan og hans mere eller mindre vellignende kopier. Ytringsfriheden førte ikke til nogen erkendelse eller indsigt, vi ikke før besad. Den åbnede ikke vore øjne for noget, vi før var blinde for. Den væltede ikke én eneste magthaver, som før var urørlig. Den gav ikke anledning til ét eneste fremskridt, som før var ukendt.

Ytringsfriheden skaffede os hverken en ny videnskabens Giordano Bruno eller Galileo Galilei. Den første blev som bekendt brændt på bålet af magthaverne og den sidste af de samme magthavere tvunget til at afsværge den anskuelse, at jorden ikke er universets centrum.

Spottologien gjorde det kun legitimt at latterliggøre en særlig befolkningsgruppe. Og den gjorde det legitimt at bruge millioner af kroner til beskyttelse af såvel de ekstremt forryktes håneret som dem, der snedigt forstår at indpakke deres verbale giftpile i ytringsfrihedens tomme slør.

Men måske kan der snart igen føres en mobbefri samtale i vort land.
Flemming Chr. Nielsen (f. 1943) er journalist, forfatter og oversætter af flere klassiske værker. Indlægget er alene udtryk for skribentens egne holdninger.

# data[].attributes.attachment_link.title
Flemming Chr. Nielsen: Hånerettens sidste krampetrækninger

# data[].attributes.attachment_link.description
Er vort samfund omsider på vej imod en normaltilstand? Og er den ret til at håne, spotte og latterliggøre, der i årevis har plaget os, nu reduceret til sin egen karikatur? Noget kan tyde på det, for kig engang på det Radio24Syv-program, der hedder Den Korte Radioavis.

# data[].attributes.body
100 meter fri,

1993, 3 min, DK/Kort fiktion, Danmark

-Kuppet

2000, 7 min, DK/Kort fiktion, Danmark

To små film uden tale:

-The black hole: https://www.youtube.com/watch?v=P5_Msrdg3Hk

-How to get there.

https://www.youtube.com/watch?v=i2hTt2FxIYw

# data[].attributes.body
Nadia Nadim: For mig er danskhed friheden til at være den, man er - Kristeligt Dagblad

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Krig, flugt og en voldelig far har ikke fået fodboldstjernen Nadia Nadim ned med nakken. Med en særlig fightervilje har hun kæmpet sig til succes på grønsværen. Og så har hun brugt bøn til at bearbejde fortidens traumatiske oplevelser

Som hun sidder der i sofaen med sit lange, sorte hår slået ud, en lille, glimtende næsepiercing og en trøje, der på feminin vis tillader kig til de brune skuldre, ligger det ikke ganske ligefor, at selvsamme kvinde for snart 20 år siden kom til Danmark fra Afghanistan som et faderløst og fattigt flygtningebarn. Hun kom med sin mor og fire søstre siddende skjult i lastrummet på en lastbil, der egentlig skulle ende i England. Men i stedet viste sig at have sidste stoppested i Randers.

Med en ukuelig appetit på livet og et vinderinstinkt, der er de færreste forundt, har 30-årige Nadia Nadim gjort sin baggrund og historie til den styrke, der blandt andet har betydet, at hun i dag er stjerneangriber på det danske kvindelandshold i fodbold, professionel fodboldspiller i klubben Manchester City og snart kan skrive færdiguddannet læge på sit cv.

Netop nu er hun aktuel med sin biografi "Nadia Nadim. Min historie", der er skrevet af journalisten Miriam Zesler. I den kan man læse, hvordan hendes far, en højt agtet general i den afghanske hær, kunne ligge på gulvet i timevis og slås for sjov med sine piger, ligesom han var manden, der præsenterede sine døtre for fodboldspillet. Men at han ikke kun var den sjove og favnende far, bliver også klart i løbet af bogen. Han slog både sine børn og moderen, når de ikke opførte sig, som han ønskede. Han var en mand, der "glemte at tage uniformen af", når han kom hjem, som Nadia Nadim udtrykker det. Han blev taget til fange af Taleban og kom aldrig tilbage, så familien formoder, at han er død.

Konfronterer man hende med volden og undrer sig over, at hun har kunnet rejse sig oven på ikke blot faderens voldelige adfærd, men også hans død, krigen i Afghanistan og flugten til Danmark, er hun overraskende afklaret:

"Det er jo bare facts, at sådan har det været. Og det er også en af grundene til, at jeg skrev bogen. Bare fordi man har været igennem nogle ting, bør det ikke afgøre, hvordan ens fremtid former sig. Det er jo ens egne hænder og ens mindset, der i sidste ende bestemmer, hvor man havner henne. Jeg kunne også sidde med bøjet hoved og græde, men det gør jeg ikke. Der skal meget til at få mig ned med nakken. Jeg er ikke en 'kvitter'. Jeg formår altid at se det lyse i livet, og det har været en fordel for mig, også i forhold til fodbold. Det handler om, hvorvidt man ser glasset som halvt fyldt eller halvt tomt," siger hun og griner højt over, at hun fik sendt den lidt halvslidte metafor af sted.

En af grundene til, at Nadia Nadim i en alder af blot 30 år har skrevet sin biografi, er, at hun gerne vil vise folk "hele pakken". Hun er mere end den temperamentsfulde, målfarlige angriber, der altid er klar med en frisk bemærkning. Og når man læser hendes bog, finder man da også ud af, at hun trods sit lyse sind og en gudsbenådet fightervilje ikke er fuldstændig hård som beton. Mødet med Talebans kynisme, tabet af flere familiemedlemmer samt flugten fra barndomshjemmet i Afghanistan midt i den kulsorte nat er ikke glemt. Men hun har fundet en måde at komme overens med sin barske fortid.

Som ung teenager i Danmark led hun af mareridt, der fik hende til at vågne hver nat og søge tilflugt hos moderen eller en af sine søstre. Men så lærte hun at bede - noget, hun ikke havde praktiseret, da hun og familien boede i Afghanistan. I dag er det en naturlig del af hendes liv.

"For mig har det altid været sådan, at jeg tror på Gud, og i dag prøver jeg at bede så meget som muligt, fordi det giver mig ro indeni. Særligt i perioder, hvor der sker meget omkring mig. Troen har altid været med mig og har hjulpet mig. Og når det fungerer godt for mig, hvorfor skulle jeg så stoppe? Jeg ved ikke, om det har noget at gøre med, at vi flygtede og kom til et nyt sted, at jeg begyndte at praktisere bøn. Måske handler det faktisk mere om, at jeg fandt ud af, hvem jeg var," siger hun.

Hun er muslim, men understreger flere gange under interviewet, at hun har stor respekt for, at andre tror på noget andet end hende.

"Jeg er ikke typen, der prøver at belære andre. Det er ikke min opgave. Folk skal gøre det, der fungerer bedst for dem," siger hun og afviser, at det skulle være svært for hende at leve som muslim i Danmark.

I sin bog skriver Nadia Nadim om, hvordan hun tager afstand fra dem, der tager islam som gidsel og bruger den som berettigelse til at udøve vold og terror. Føler hun, at hun er nødt til at tage afstand til den slags for ikke at blive slået i hartkorn med de forkerte?

"Nej, jeg er ikke nødt til noget. Jeg synes bare ikke om, at man gemmer sine intentioner bag noget andet. Som terrorister gør. Man skal huske, at det afhænger af øjnene, der ser, hvordan man tolker en tekst. Og det irriterer mig grænseløst, hvis alle bare sættes i én og samme bås."

Selvom hun har vundet flere mesterskaber, er blevet kåret til den bedste kvindelige fodboldspiller i Danmark flere gange og sidste år vandt en sølvmedalje ved EM, er der én ting, der overstråler alt dette: Sidste år blev hun kåret som årets dansker af dagbladet Berlingske.

"Det var jo helt vildt. Den havde jeg ikke set komme, og intet kommer i nærheden af den kåring. Fordi det jo ikke bare handler om mine evner som fodboldspiller, men også om mig som menneske generelt. Jeg blev meget berørt af det. Jeg vidste godt, at jeg er forbillede for mange børn og unge på grund af mit fodboldspil, men her var det voksne mennesker, som jeg på en eller anden måde også har formået at påvirke. Det er jeg så stolt af," siger hun og løfter på ægte fodboldspillermanér armene op over hovedet flere gange undervejs for at cementere, hvor glad den titel gjorde hende.

Og Nadia Nadim føler sig dansk. Det har hun naturligt nok ikke gjort fra starten, og slet ikke da der var problemer med at få lov til at spille på landsholdet trods det, at hun havde fået dansk statsborgerskab.

"Den dag, jeg endelig fik lov til det, følte jeg mig pludselig helt accepteret. For ja, jeg er dansk. Jeg har dansk pas og spiller på landsholdet. Så snart jeg lander i København, føler jeg mig hjemme og får ro indeni. I udlandet, når jeg spiller, er jeg også kendt som 'the danish striker'. Men det betyder ikke, at jeg har glemt mine rødder, og hvor jeg kommer fra. Det kommer jeg aldrig til, og det tror jeg også er sundt nok," siger hun.

Nadia Nadim beskriver i sin nye bog, hvordan hun allerede fra dag ét følte sig vel modtaget i Danmark. Af alle lige fra betjenten, der tog imod dem og købte mad til dem, da moderen med sine fem døtre en tidlig morgen for 17 år siden efter en lang tur skjult i en lastbil henvendte sig på politistationen i Randers. Og til de trænere, der op gennem årene har støttet hende og troet på hendes talent.

Selv er hun ikke i tvivl om svaret, da hun bliver spurgt om, hvad danskhed er for en størrelse. For det har de mennesker, hun har mødt på sin vej i Danmark, lært hende gennem det gode eksempel.

"Danskhed er tolerance og accept - det lærte jeg lige fra starten, da jeg kom og bare var 12-13 år. Og så er det friheden til at være den, man er - det er også en del af det at være dansker. Man kunne også sige mange overfladiske ting om tøjet og maden, men det er jo ikke kernen," siger hun.

Selvom Nadia Nadim er faldet godt til i Danmark, har der også været udfordringer ved at vokse op her. Heldigvis ikke så meget i forhold til racisme fra etniske danskere - mere i forhold til at leve op til de traditionelle normer, der gælder i dele af den muslimske kultur, hvor hun også har sine rødder. Særligt i moderens omgangskreds var der i en årrække en vis uforståenhed over for, at den sportsglade pige brugte så meget tid på at spille fodbold, var helt kortklippet og yndede at gå rundt i en fodboldtrøje fundet i en genbrugsbutik.

I mange år har hun også måttet svare på spørgsmål om, hvorvidt hun ikke snart skulle forloves. Hele tiden har hendes mor dog bakket hende op. Men indimellem har Nadia Nadim også måttet tage hensyn. Hun har for eksempel måttet undlade at gøre sig alt for bemærket med fodbolden, når moderens bekendte kom forbi pladsen, hvor hun og vennerne spillede fodbold.

"Jeg forstår hende jo godt. Jeg kan godt se, hvilket pres og hvilke forventninger hun er udsat for. Jeg kan også selv genkende det med at stå i situationer, hvor man er splittet og i tvivl om, hvad der er det rigtige lige her. Men ting tager tid, og man kan ikke ændre noget over en nat," siger hun og hentyder til den mere konservative opfattelse af, hvad en afghansk, muslimsk kvinde bør være.

Nadia Nadim har da også selv været udsat for et decideret "ægteskabstilbud" på en ferie til Spanien, hvor en ung bejler fra en anden afghansk familie gjorde kur til hende. Nadia Nadim havde imidlertid luret intentionerne inden afrejse og fik på venlig vis afvist ungersvenden. Efterfølgende måtte hun dog forsikre den håbefulde unge mand om, at det hverken skyldtes, at hun var forelsket i en anden, var til piger, eller at der var noget i vejen med ham. Heldigvis forstod moderen, og Nadia Nadim griner højt, da hun bliver spurgt, om hun selv skal vælge sin fremtidige ægtefælle.

"Haha, skal jeg selv vælge min mand, spørger du? Ja, jeg skal vælge min mand selv. Jeg vælger alt selv," siger hun selvsikkert.

Lige nu er fodbolden det, som det meste af Nadia Nadims liv roterer rundt om. Hun drømmer om, at hun og landsholdet kvalificerer sig til VM i Frankrig 2019. Derefter er det uvist, hvad fremtiden skal bringe. Men vi bliver næppe vidner til en aldersrekord på landsholdet fra hendes side. For hun har også ambitioner på et andet område. Snart er hun færdiguddannet læge og drømmer om en fremtid inden for kirurgi. Og kan hun komme ud at rejse med Læger uden Grænser, vil en stor drøm gå i opfyldelse.

"Jeg spiller fodbold for min egen skyld. Fordi det gør mig glad. Men jeg har kapacitet og evner til at udrette mere, og jeg vil gerne gøre en forskel i andre menneskers liv, som jeg har oplevet, at nogen har gjort det i mit," siger hun.

Og der er ingen falsk beskedenhed og jantelovsknæfald, når hun mener sig i stand til at gøre netop den forskel, hun drømmer om.

"Jeg håber, at jeg fagligt og karrieremæssigt en dag kan se tilbage på mit liv og se, at jeg gjorde en forskel og fik en masse oplevelser. Og hvorfor så lige læge? Fordi jeg kan. Hvorfor ikke, når jeg har evnerne?".

# data[].attributes.attachment_link.title
Nadia Nadim: For mig er danskhed friheden til at være den, man er

# data[].attributes.attachment_link.description
Krig, flugt og en voldelig far har ikke fået fodboldstjernen Nadia Nadim ned med nakken. Med en særlig fightervilje har hun kæmpet sig til succes på grønsværen.

# data[].attributes.attachment_link.title
9. kl. kristendomskundskab - Emner til eksamen

# data[].attributes.attachment_link.description
PRØVEN Prøven i kristendomskundskab er en mundtlig prøve på baggrund af en selvvalgt problemstilling og med inddragelse af et produkt, som du selv har udarbejdet. I må gå til prøve individuelt eller i grupper på 2-3 elever. læs mere om prøven HER

# data[].attributes.body
Danske reklame- og kampanjevideoer :: Ullern66

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Danske reklamefilmer kan være både morsomme og tankevekkende. Her har vi samlet rundt 50 danske reklame- og kampanje videoer som kan egene seg spesielt godt til analyse, fortolkning og refleksjon. For at det skal bli lettere for elever og lærere å referere til filmsnuttene i samtaler, har vi nummerert dem. De eldste er først, de ferskeste til slutt.

Filmsnutt 4. "OK støtter sporten - stavsprang" (2010).

Filmsnutt 25. "Tvillinge-eksperimentet" (2015).

Filmsnutt 30. "Genoptag kontakten" (2016).

Filmsnutt 32. "Ronald McDonald hus" (2017).

Filmsnutt 35. "Hvornår er man gammel nok?" (2017).

Danske undervisningsvideoer

Helt til slutt: Danske lærere har lagt ut gode undervisningsvideoer om reklamevideoer. Der kan du lære hvordan man kan analysere en reklamefilm - og få ideer til spørsmål som er viktige å stille.

# data[].attributes.attachment_link.title
Danske reklame- og kampanjevideoer :: Ullern66

# data[].attributes.attachment_link.description
Danske reklamefilmer kan være både morsomme og tankevekkende. Her har vi samlet rundt 50 danske reklame- og kampanje videoer som kan egene seg spesielt godt til analyse, fortolkning og refleksjon. For at det skal bli lettere for elever og lærere å referere til filmsnuttene i samtaler, har vi nummerert dem.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvem var Herman Bang?

Herman Joachim Bang levede fra 1857 til 1912. Han var journalist og forfatter og bestræbte sig på at beskrive mennesker så psykologisk præcist som muligt.

Det var blandt andet Herman Bang, der var en af pionererne inden for reportage-genren i dansk journalistik. Han lavede en af Danmarks mest kendte reportager, da Christiansborg Slot brændte i 1884.

Herman Bang var homoseksuel, men han sprang aldrig ud i offentligheden. Han havde flair for fotos og elskede at tage billeder af sig selv og andre.

Han provokerede sin samtid, fordi han skrev om alt fra slummen til de finere kredse og altid forsøgte at være nyskabende og anderledes. Da Herman Bang fyldte 26 år, havde han skrevet hele 11 bøger.

I dette forløb skal I arbejde med Herman Bangs evne til at portrættere de stille eksistenser og hans unikke og nyskabende værker.
1. Bangs reportage om branden
Herman Bang måtte ernære sig ved at arbejde som journalist i sine unge år. Han indførte genren 'reportage' i dansk avisskrivning. Reportagen går ud på at skrive om de begivenheder, der sker netop nu, hvor journalisten er til stede.

Bang skrev blandt andet en berømt nyhedsreportage om branden på Christiansborg Slot i 1884.
2. Selviscenesættelse og selvtillid
Herman Bang var meget bevidst om sin egen selviscenesættelse og fremtoning på billeder, og på nettet findes der mange forskellige billeder af forfatteren.

Udvælg ét billede af Herman Bang fra nettet og svar på følgende spørgsmål:
3. Homoseksualitet og offentlighedens interesse
Herman Bang talte aldrig åbent om sin homoseksualitet, og rygterne svirrede om forfatteren i datidens Danmark.

Herman Bang står bag den kendte, danske roman 'Ved Vejen' fra 1886. Romanens hovedperson, Katinka Bai, er fanget i et barnløst og kærlighedsløst ægteskab. Derfor indleder Katinka en affære med Hr. Huus, hvor hun føler en kærlighed som aldrig før. Men kærligheden må stoppe, da Katinka er gift.

I skal nu selv i gang med at udvælge et værk af Herman Bang, som I skal arbejde med. Dette kan være journalistik eller en novelle. Brug eventuelt de analyseværktøjer, I kender i forvejen.

Jeres nye værk kunne for eksempel være et uddrag af romanen 'Ludvigsbakke' fra 1886 eller reportagen 'Forfærdende Ulykke paa Nordbanen' fra 1897.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvem var Herman Bang? Herman Joachim Bang levede fra 1857 til 1912. Han var journalist og forfatter og bestræbte sig på at beskrive mennesker så psykologisk præcist som muligt. Det var blandt andet Herman Bang, der var en af pionererne inden for reportage-genren i dansk journalistik.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kortfilm tilhører kategorien: fiktion. Den er baseret på en opdigtet historie eller en historie, som er inspireret af virkeligheden.Kortfilmen sammenlignes ofte med novellen, da de rummer nogle af de samme genretræk - blot indenfor for litteratur. En kortfilm tilhører som regel en undergenre. Det er dog tilladt at blande disse genrer.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tekstanalyse af blogs | Fremtidslaboratoriet - af lærere for lærere

# data[].attributes.attachment_link.description
Her på Fremtidslaboratoriet kan du finde opgaver og guides til digitale redskaber - lige til at bruge i undervisningen. Lad dig inspirere og giv dine elever et forspring ind i den digitale fremtid.

# data[].attributes.body
https://www.facebook.com/minodanmark/videos/655166844814309/