# data[].attributes.headline
Олесь Гончар. Цікаві сторінки із біографії   

# data[].attributes.subject
Олесь Гончар. Цікаві сторінки із біографії   

# data[].attributes.body
- Який факт із біографії письменника пов'язаний із змістом твору?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Людина, яка змогла стати вільною – життєвий шлях Олеся Гончара

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.body
Неоромантизм

# data[].attributes.attachment_link.title
Неоромантизм - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Неороманти́зм (від грецьк. νέος - молодий, новий і фр. romantisme) - умовна назва естетичних тенденцій, що виникли в світовій культурі, зокрема в літературі, живописі та музиці, який традиційно пов'язують з модерністськими реакціями на позитивізм і натуралізм наприкінці 19 - на початку 20 ст. Течія раннього модернізму. Н.

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.body
Новела

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Нове́ла ( італ. novella, від лат. novellus - новітній) - невеликий за обсягом прозовий епічний твір про незвичайну життєву подію з несподіваним фіналом, сконденсованою та яскраво вимальованою дією.

Новелі властиві лаконізм, яскравість і влучність художніх засобів. Серед різновидів епічного жанру новела вирізняється строгою й усталеною конструкцією. До композиційних канонів новели належать: наявність строгої та згорненої композиції з яскраво вираженим композиційним осередком (переломний момент у сюжеті, кульмінаційний пункт дії, контраст чи паралелізм сюжетних мотивів тощо), перевага сюжетної однолінійності, зведення до мінімуму кількості персонажів.

Персонажами новели є особистості, зазвичай, цілком сформовані, що потрапили в незвичайні життєві обставини. Автор у новелі концентрує увагу на змалюванні їхнього внутрішнього світу, переживань і настроїв. Сюжет новели простий, надзвичайно динамічний, має ситуаційну чи психологічну несподіванку.

Новела як коротке розважальне оповідання про реальні або правдоподібні події, виникла в Греції, вірогідно, в догомерівську епоху, внаслідок впливу літературної традиції Сходу, де цей жанр був у широкому вжитку. Перші оповіді новелістичного характеру передавались усно й лише пізніше ввійшли в літературні твори як підпорядковані розважальним або дидактичним цілям вкраплення, чи відступи від сюжету. Такі епізоди, наприклад, використовував Геродот (оповідь про Аріона, про кільце Полікрата тощо), Петроній Арбітр (новела про Матрону Ефеську), Апулей, Федр та інші. Як окремий жанр короткого оповідання, переважно еротичного змісту, новела вельми поширилася в епоху еллінізму (найбільш відомі "Мілетські оповіді").

Остаточне жанрове становлення новели відбулося в 14- 16 століттях в Італії, хоча корені її сягають стародавніх літератур Заходу й Сходу. В епоху Відродження новела - була невеличким оповіданням, нерідко з гумористичним чи сатиричним забарвленням, що передавало "новини дня" (звідси назва жанру). "Декамерон" Дж. Бокаччо є характерним циклом новел тієї доби. Не без впливу Бокаччо з'являється збірник новел Маргарити Наваррської "Гептамерон" ( 1558).

У 17 столітті новели писав Сервантес ("Повчальні новели", 1613).

Найбільшого розквіту новела досягла у 19 столітті. У 20 столітті продовжили розвиватися її різновиди - психологічна, фантастична, сенсаційна та інші новели. Неперевершеним майстром гостросюжетних новел 19 століття був Проспер Меріме ("Матео Фальконе", "Таманго", "Коломба", "Кармен"). У російській літературі 19-20 століть новелістами були Пушкін, Іван Тургенєв, Іван Бунін, у польській літературі - Болеслав Прус, Генрик Сенкевич, Стефан Жеромський.

В українській літературі маємо розмаїття жанрових форм новели: психологічну, сенсаційну ( Василь Стефаник), ліричну ( Богдан Лепкий), соціально-психологічну, лірико-психологічну ( Михайло Коцюбинський), філософську, історичну ( Віктор Петров), політичну ( Юрій Липа), драматичну ( Григорій Косинка) та інші. Представлені в українській літературі також лірична повість у новелах ( Аркадій Любченко "Вертеп"), алегорична повість у новелах- притчах ( Гнат Михайличенко, "Блакитний роман").

Незважаючи на те, що в українському літературознавстві новелу відносять до малої прози, бо цей термін до України потрапив з Франції (де має аналогічне трактування), в англомовних країнах омонім novella (що замінив та витіснив у другій половині 20-го століття раніше більш поширений термін короткий рома́н ( англ. short novel)), використовується для позначення невеликого за обсягом прозового твору, довшого за оповідання, але коротшого за роман, що містить приблизно від 7,500 до 40,000 слів. Ця форма дуже схожа до терміну зі слов'янської літературної традиції під назвою повість (в останньому форматі твору згодом в західному літературознавстві виокремився також проміжний тип твору - novelette, тобто коротка повість, під якою розуміється твір обсягом 7500 - 17000 слів). Терміни повість та новела в українському літературознавстві вживається як окремі та різні, не тотожні одне одному, поняття.

серед літературознавців немає згоди щодо того чи є novella та short novel повними синонімами, чи зовсім іншими формами наративної літератури

1. Колінько, О.П. "Цілий світ у краплі води" : щодо проблеми дефініції жанру новели // Актуальні проблеми слов'янської філології. Серія: Лінгвістика і літературознавство: Міжвуз. зб. наук. ст. - 2009. - Вип. XXI. - С. 546-550.

2. Качуровський, Ігор. "Ґенерика і архітектоніка." Том.2, ст.151-152

3. О. В. Денисенко - До інтерпретації жанру новели у світовому літературознавстві

4. [Е. М. Мелетинский. Историческая поэтика новеллы. / АН СССР. Ин-т мировой лит. им. А. М. Горького. М.: Наука, 1990. Стр. 164-244.]

5. Ted Morrissey.Great Works of Literature Betwixt Short Story and Novella // Eureka Studies in Teaching Short Fiction. Editor: Loren Logsdon. 2:1 (2001). ISSN: 1533-8509 (англ.)

6. Differences Between a Short Story, Novelette, Novella, & a Novel

7. Олесь Терентійович Гончар // Наукова бібліотека Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, з книги "Українське слово" - Т. 3. - К., 1994 . Приклад паралельного вживання термінів "новела" та "повість", як різних понять]

Українська радянська енциклопедія, Т. 7, К.:Українська радянська енциклопедія, 1982, c. 402

Оліфіренко С. М., Оліфіренко В. Р. Універсальний літературний словник-довідник. Донецьк: БАО, 2007, с. 213

Літературознавчий словник-довідник, 2-е видання, К.:Київська академія, 2007, c. 497.

Словник української мови у 17 томах, Т. 5, Н-О, К.: Наукова думка, 1974, c. 433

новела і балада

Словник літературознавчих термінів // ЛібМісто

Юнович М. Новелла // Литературная энциклопедия: В 11 т. - [М., 1929-1939. Т. 8. - М.: ОГИЗ РСФСР, гос. словарно-энцикл. изд-во "Сов. Энцикл.", 1934. - Стб. 114-129.]

Новела в структурі української прози: модифікації та функції : монографія / О. О. Бровко. - Луганськ : ЛНУ ім. Т. Шевченка, 2011. - 400 с. - ISBN 966-617-272-6.

# data[].attributes.attachment_link.title
Новела - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Нове́ла ( італ. novella, від лат. novellus - новітній) - невеликий за обсягом прозовий епічний твір про незвичайну життєву подію з несподіваним фіналом, сконденсованою та яскраво вимальованою дією. Новелі властиві лаконізм, яскравість і влучність художніх засобів. Серед різновидів епічного жанру новела вирізняється строгою й усталеною конструкцією.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
oficiálne webové sídlo mesta modrý kameň

# data[].attributes.attachment_link.description
Oficiálne webové sídlo mesta Modrý Kameň, Mariánske nám. 1, 992 01 Modrý Kameň, Tel.: 047/ 48 700 76

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
І

Бачу, як ти виходиш з своєї гірської оселі й дивишся вниз.

- Терезо! - гукає тебе мати, а ти стоїш не озиваючись.

- Терезо!

А ти посміхаєшся комусь.

Вітер гуляє в Рудних горах. Дзвенить суха весна, гуде зелений дуб на згір'ях, і облизане каміння сміється до сонця.

- Терезо! Кого ти виглядаєш?

А ти здіймаєш руки, мов хочеш злетіти.

- Мамцю моя! Пан бог видать, кого я виглядаю! Високе небо над тобою гуде од вітру, мов блакитний дзвін.

II

Куди ти задивилась? У що заслухалась?

Було зимно і чужо, коли я постукав у твоє лісове вікно. Чув, що в хаті не сплять, але ніхто мені не відповідав. Там радились. З-за причілка било снігом і засипано мені очі. Білий вітер стугонів у порожнечі гір.

Я постукав ще раз. Обережно, так, наче й справді цей стук могли почути там, далеко внизу.

- Просім, хто ви?

Що мені казати? Хто ми?

- Свої,- кажу і не чую власного голосу. Третю добу замість вода ми їли сніг. - Свої,- хриплю я щосили.

Тоді в хаті задзвеніло, мовби сонячний промінь зламався об шибку.

- Мамо, то руські!

Боязко й недовірливо відчинилися двері. Я зайшов до кімнати, тримаючи автомат напоготові. Натиснув ліхтарик, і в смузі електричного сяйва завмерла біля столу злякана мати, а ти біля високого ліжка застигла в подиві, закриваючи груди розпущеними косами.

Я загасив ліхтарика і сказав завісити вікна.

Мати світила лампу, а сірник дрижав у її руці. Ти стояла на стільці боса, закриваючи вікна.

Я стидався дивитись на твої білі стрункі ноги, але, одвівши погляд, все одно бачив їх весь час.

Скочивши з стільця, ти стала навпроти мене. Тільки тепер я помітив, який подертий на мені був халат. Ти теж була в білій сукні, і на рукаві чорніла пов'язка.

- Так оце такі... руські?

- А якими ви уявляли?

- ...Такими...

Ти простягла мені свою білу руку. А мої були мокрі, червоні, незграбні, в брудних бинтах. Бинти нам правили й за рукавиці, котрі ми розгубили, митарствуючи в проклятих скелях.

- Хто у вас буває?

- Днесь нікого, пане вояку, - озвалася мати.

Вона стояла біля кахельного каміна і давилась на мене сумно.

- А по кому ви носите траур?

- По нашому Францішеку,- каже мати.

- По Чесько-Словенській республіці, - кажеш ти. Виходжу надвір, минаю кошару, в якій глухо гуркотять вівці, і тихо свищу. Від скирти сіна відділяється Ілля, білий, мов привид. Замерз, лається і питає:

- Що там?

- Можна.

- Брати й баян?

- Давай.

Знову заходимо до кімнати. Побачивши плитку, Ілля всміхається, ставить біля дверей свій "баян", обтрушується, здивовано вслухаючись у співучу словацьку мову.

- Так ми ж дома! - вигукує він вражений.- Я все розумію!

- Ми також вас розуміємо. Ми словаки.

- Нарешті кінчилось оте "нем тудом", - каже Ілля. - Ми наче знову на батьківщині.

Мати вказує на нашу скриню біля порога:

- Що то маєте з собою? Ти догадуєшся:

- Радіо.

- Радіо! - сплескує мати руками. - Просім пана - не треба, не треба його в господі! Ви будьте, а його не треба. Від нього нам усе зле. Воно забрало нашого Францішека.

Її син Францішек завжди сидів над своїм радіо до глухої ночі. Слухав і Прагу, й Москву. Необережний, хвалився всім на роботі, що він чув. А прийшли собаки-тисовці, побили радіо та умкнули й Францішека. В минулий четвірок розстріляли його на кар'єрах. Штандартенфюрер каже: партизан. Для них що словак, то й партизан. Скажіть, на ласку, який з її мужа партизан? Лісник собі, та й годі! А також взяли з дому та погнали германам рити шанці. Просім пана, не треба нової біди.

- Мамаша, - втішає Ілля,- воно німе.

- Не треба, панове вояки!

Ілля бере рацію й волочить її з хати.

Тепла хвиля дихає на мене від каміна, варить, як спирт. Чую, як з дрожем виходить з мене той холод, що ми його набралися в горах. З обережності ми за три доби ні разу не розвели вогню. Ми то плазували в камінні, високо над шосе, то забиралися на самий кряж, звідки видно було ще далі - в тилу - всі батареї противника. Викликаючи час від часу "Симфонію", передавали їй, що треба. З обачності часто змінювали стоянки. Це нас катувало. Перекочовуючи в ущелинах між горами, особливо вночі, ми щоразу зривались у якісь прірви. Якби було менше снігу, ми, мабуть, поскручували б собі в'язи. А так лише пороздирали руки, позбивали коліна, подерли халати і, - що найприкріше, - пошкодили рацію.

- Ось до чого доводять ці сальто-мортале, - сумно констатував Ілля, остаточно переконавшись, що рація не заговорить.

Але головне завдання все ж було виконане, і цієї ночі ми вирішили перебратись до своїх.

Ти налила в таз теплої води. Я розмотував свої руки, але закляклі пальці ніяк мене не слухались.

- Давайте я!..

Пальці твої були вправні й повні ніжного тепла. Зовсім не боліло, як ти віддирала закривавлений бинт. Віддерши його, кинула десь у куток, а мої руки, попарені і якісь легші, зав'язала своєю марлею, сухою та м'якою.

- Просім, панове з Руська, до нашого словенського столу, - каже мати. - Гаряча кава.

Ти подавала.

- Просім ще- єдну кварту, - казала ти, коли я випив. - Ми ж вас так довго чекали... товаришу!

І пильно дивилася в вічі, і я виразно чув, як ти входиш до мого серця.

III

Куримо - спимо - хилимось. Шістдесят годин ми не змикали очей.

- Спіть, я ставу на варті, - кажеш ти. Ми сміємось і встаємо з канапи.

- Кам? - дивишся ти благально.

- Не маємо часу, Терезо.

Мати, бліда й згорьована, щось шепоче, як черниця. "Молиться", - думаю я.

- Мамаша, - каже Ілля, - ми ще прийдемо!.. З "катюшами" та гарматами. Я поставлю вам новий приймач, і ви будете слухати весь світ!

- Дай-то бог! - шепоче вона. - Террі, проведи панів вояків.

Ми виходимо в сліпу вітряницю, залишаючи за собою в кімнаті і світло, і тепло, і людську ласку.

Далеко внизу, як у підземеллі, гримить, не вгаває фронт. Туманні каламутні заграви жовтіють за Модри Каменем. Модри Камень - Це по карті. "Мудрий Камінь" називають містечко бійці, бо Довго не можемо його взяти. Праворуч і ліворуч нього стоять висоти, як бастіони.

Ти йдеш попереду, закутана шаллю, легко перестрибуючи з брили на брилу. Над шосе зупиняємось, мов над білою прірвою. Внизу, по дорозі, чорніють німецькі машини, і шофери стрибають довкола вогню, розмахуючи руками. Білі завії снігу вихряться при світлі багаття.

Ти розповідаєш, як краще добратись до млинів, і, скинувши рукавичку, подаєш руку на прощання.

- Як ви ся іменуєте?

Тонка рука, вся зіткана з чутливих живчиків, дрібно тремтить і гріє всього мене. Коли я глянув у цей момент на гори, на обшпугований вітром камінь, він уже був мені не такий чужий, як досі

- Ми ще зустрінемось, Терезо. Ми не можемо не зустрітися!

Ти стояла задумавшись.

- Маю гадку, що це сама доля звела нас тутко.

- Ти будеш чекати?

- Хай пан бог видать, що буду.

IV

Я вернувся.

Уже Модри Камень був наш, і шосе наше, і наші гори. Ще здалека я побачив, що на вашому подвір'ї нема нічого. Чорніло згарище, і голий димар підіймався над ним, як сурма великого горя.

Підійшовши ближче, я побачив матір. Зігнувшись над попелищем, вона порпалася в ньому паличкою, витягуючи й перетрушуючи якийсь недотлілий мотлох. Зосереджено оглянувши його, тут же кидала і знову порпалася, і видно було, що думає вона не про нього, що ті огарки їй зовсім не потрібні, а вибирає та перетрушує їх лише для того, щоб бути чимось заклопотаною.

- Добридень вам, - сказав я.

- Добридень, - відповіла вона і знову зігнулась над своєю роботою. Вона мене не впізнала.

А коли я їй нагадав, хто я, мати видивилась на мене, і її зібгані безкровні губи засіпались. Вона похитнулась, схопившись рукою за кахельний камін, який тільки й зберігся від цілої хати. Виплакавшись, розповіла:

"Вони прийшли наступного дня вранці шукати мого мужа.

- Він утік від робіт, - кричали поліціянти, - і був уночі тут!

- Не був він тут, - відповіла Тереза.

- То зла неправда, - кричали ті. - Ми виділи ноги на снігу. Ти сама проводжала його з кимось до гостинця, бо лишила там і свої дрібні сліди! - Та й почали все перекидати і на горищі, і в хижі, і в кімнатах, потрощили посуд і знайшли той закривавлений бинт.

- Чия це кров? - прискіпались вони.

- То моя, пане поліцаю, - сказала Тереза. - Я була втяла собі руку.

- Кажи дурням! - залементували вони. - Свіжа кров! Тут були партизани!

Як почув це слово старший шваб, що був з ними, то одразу сказав:

- Ходи з нами! - І повели Терезу на Мікулов.

Я ледве встигала за ними на гору. А вона йде перед них і не плаче, та тільки раз по раз оглядається.

- Вертайтесь, мамуньо, - каже, - бо вам тяжко іти горі. А як зіходили на кряж, вона все частіше озиралася назад.

- Чого ти туди пнеш очі? - кричали ті.

- Я хочу надивитись на Модри Камень.

- Маш там каваліра?

- Мам.

І зійшли на самий хребет до шосе, де воно повертає на Мікулов, і вже ось-ось наша сторона щезне з очей. Стала моя Террі біла-біла і пильно дивиться сюди, в наш край. А вони гонять:

- Іди!

- Панове, хай подивлюся ще єдину хвилю. Хай візьму Модри Камень на пам'ятку з собою.

- Ти не на вєсніцу дивишся, - зауважили вони. - Ти в інше глядиш. Де ще маш каваліра?

Я теж бачу, що вона дивиться в інше.

- Ей! - раптом вжахнувся один, наче вжалений. - Вона глядить на Руське!!!

Та й ударили оба канчуками. А вона руками канчуки відбороняє, а сама все глядить-глядить. А вже видно було звідси, як далеко внизу, на виднокрузі, стріляють руські...

Хопили її попід руки і кинули перед себе. Штовхали, та підганяли, та грозили:

- Не оглядайсь!

А вона мовчки втирає кривавицю з обличчя та все-таки оглядається.

- Гей, січи її! - крикнули ті і погнали бігцем.

А я спіткнулась, бігши за ними, та впала на камінь, та й ниділа там уже до ночі..."

V

Померкло, стерлося все. Навіть те, що звуть незабутнім першим коханням. Чому ж ця випадкова зустріч, єдиний погляд, єдина ява у великій драмі війни, чому вона не меркне і, відчуваю, ніколи не померкне?

Ти - як жива. Бо далекі Рудні гори скрізь ідуть за мною, ближчають з кожним днем, щодалі ширше розгортаючись у своїй трагічній чарівності. Бачу вже їх не забиті снігами, а зелені, пишні, зігріті весняним сонцем, коли полонини, як сині озера, зацвітають тим першим цвітом весни, що по-вашому зветься - небовий ключ.

Ти виходиш на дерев'яний різьблений ґанок у білій легкій сукні з чорною пов'язкою на рукаві і дивишся вниз, за Модри Камень, де колись пролягала наша оборона. Тепер скрізь уже поросла буйна трава. Вже через колишню нейтральну зону їдуть по асфальту словаки спокійними волами. Ідуть і дивляться, як підводиться з землі, пнеться до сонця, росте виноград, потоптаний, розстріляний тоді.

В такі години ми часто зустрічаємося з тобою і, сівши на теплому камені, розмовляємо.

Т е р е з а. Де ви так довго були?

Я. Уже все закінчилось. Тепер я вже не піду від тебе.

Т е р е з а. Школи?

Я. Ніколи.

Т е р е з а. Як це гарно, що ми будемо завжди разом! Я так довго чекала вас після тої зимової ночі: мені здається, що не менше, як тисячу літ!

Я. А мені здається, що я стільки ж ішов до тебе після

тої ночі.

Т є р є з а. Нарешті ми знову зустрілись! Дайте мені вашу руку. Ви відчуваєте, як та тисяча літ перемістилась перед нас? Тепер вона попереду, правда ж? Наша тисяча!.. Доки зеленітимуть ці гори і світить сонце, ми будемо жити. Я задихаюсь від такого багатства!

Я. Нікуди тепер ми не будемо спішити, як тоді взимку. Тоді ми майже ні про що не встигли поговорити. Лютий вітер, шугаючи в скелях, заважав нам.

Т є р є з а. Зараз ми маємо час! Зараз я доскажу вам усе недосказане тоді. Слухайте ж! Чуєте, як лущать зелені спини гір, гріючись на сонці? А небо над нами, весняне й високе, гуде од вітру, мов блакитний дзвін!.. Слухайте ж!

1946

# data[].attributes.attachment_link.title
Гончар. Модри Камень

# data[].attributes.attachment_link.description
Бачу, як ти виходиш з своєї гірської оселі й дивишся вниз. - Терезо! - гукає тебе мати, а ти стоїш не озиваючись. - Терезо!А ти посміхаєшся комусь. Вітер гуляє в Рудних горах. Дзвенить суха весна, гуде зелений дуб на згір'ях, і облизане каміння сміється до сонця. - Терезо!

# data[].attributes.headline
Перевірка знань змісту новели

# data[].attributes.subject
Перевірка знань змісту новели

# data[].attributes.body
Triventy

# data[].attributes.headline
Композиція новели

# data[].attributes.subject
Композиція новели

# data[].attributes.headline
Образи новели

# data[].attributes.subject
Образи новели

# data[].attributes.body
Поєднай героя з його характеристикою

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Толмач

# data[].attributes.attachment_link.title
Образи художнього твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Поєднай героя із його характеристикою

# data[].attributes.headline
Усеперемагаюча сила кохання

# data[].attributes.subject
Усеперемагаюча сила кохання

# data[].attributes.body
Створити ментальну карту

# data[].attributes.headline
Символіка кольорів

# data[].attributes.subject
Символіка кольорів