# data[].attributes.headline
עליכם לרשום את מסע החיים שלכם מהגיל שאתם זוכרים קדימה או מהיום אחורה

# data[].attributes.subject
עליכם לרשום את מסע החיים שלכם מהגיל שאתם זוכרים קדימה או מהיום אחורה

# data[].attributes.body
נסו להיזכר באירועים משמעותיים שעיצבו אתכם.

# data[].attributes.body
10-15
15-20
20-25
25-3

# data[].attributes.body
התקופה המשמעותית ביותר שאני זוכרת מילדותי הייתה תקופת בית הספר היסודי. גיל 7-12.
הייתה לי מחנכת בין הכיתות ד'-ו' שהייתה מאוד משמעותית עבורי. היא עיצבה אותי בהמון אופנים. הייתה קשוחה מאוד ומאידך ידעה להעניק את כל האהבה שבעולם.
לאחר מכן בגיל התיכון, אני זוכרת כתקופה לא כל כך קלה. המון עומס בלימודים, יחד עם עבודה במלצרות ובכלל זו הייתה תקופה שלא כל כך התחברתי למורות שלי.
תקופת הצבא הייתה תקופה נפלאה, חברים טובים, תפקיד משמעותי ומפקדים מתחשבים.
אחרי השחרור בגיל 20 בערך טסתי לתאילנד ומיד כשחזרתי התחלתי פסיכומטרי, לימודים במכללה ובשנה שעברה סיימתי תואר ראשון כמורה לחינוך גופני.
השנה התחלתי תואר שני לא פשוט בכלל, יחד עם המון עומס של לימודים, עבודה ומשפחה.
יחד עם זאת, תקופה מאוד מעצבת.

# data[].attributes.body
מסע החיים של מהנא בדווי:

מהדברים היפים והטובים שהיו לי במסע החיים שלי מהגיל 5-7. בגיל הזה אבא התחיל להכשיר אותי להיות מנהיג בהרבה תחומים. כבעל עסק , הוא תמיד שלח אותי לבנק להכניס כסף  ושיקים לחשבון.

הוא תמיד נתן לי לחזור על החשבון ולרשום את הנכנסות והיוצאות. הוא תמיד שלח אותי להזמין אוכל לפועלים ולמד אותי להיות צנוע ולהעריך את כולם ולא משנה מה תפקידו של כל אחד מהם. אבא למד אותי שלהיות מנהיג אתה צריך להיות בן אדם, אתה צריך להזין את צלם האינוש שלך בערכי כבוד, הדדיות , סבלנות , סובלנות , יחס חם , הוגן ומכבד לכל אלא , שבסביבתי.

יתרה מכן , אבא נטע בי אהבת הלימודים בביה"ס . מכיתה א עד כיתה עד יב הייתי תלמיד מצטיין , מחונן , מוכשר ומנהיג .אני המשכתי בחיים שלי באקדמיה – באוניברסיטה העברית בירושלים. אני התחלתי ללמוד בגיל 17 בהר הצופים. השנה הראשונה הייתה מאוד קשה , מורטת עצבים והיה לי בה מידת תסכול. השפה העברית האקדמית הייתה ג'יבריש בשבילי. השפה הייתה מאוד גבוהה. מזג האוויר היה מאוד קר בחורף. האווירה הייתה ירושלמית מיוחדת ושונה לגמרי מהכפר שהגעתי ממנו. הדברים הללו הערימו עליי הרבה קשיים. לרגע , חשבתי לחזור לכפר. אבא ואימא תמכו בי נפשית , כלכלית ,קוגניטיבית ומנטלית.

באותה תקופה התאהבתי בבחורה שהפכה לעתיד לאשתו כל האנשים שסובבים אותי חבקו אותי באהבה ותרמו לי רבות לעמוד על הרגליים. אחרי , שסיימתי ללמוד התחלתי לעבוד בתחום החינוך. ועד עצם היום אני ואשתי עובדים ומפרנסים את המשפחה שלנו שמורכבת משש נפשות. זה לא קל . אבל, זה טבעי ומאפיין לחיים של בן האדם. אבא פרנס 12 נפשות ואף פעם לא אמר מילה שהיה קשה לו. אני עם שש נפשות ולא מספיק .לכן , מסע החיים שלי יש בו את הכי טוב והפחות טוב. לכן , אני אישית ממשיך באותו דרך של אבי. החיים יש בהן עליות וירידות. החשוב ביותר להיות חזק ולדעת איך לעמוד חזק מול הפכפכים בחיים.

# data[].attributes.headline
ליאורה נחמני

# data[].attributes.subject
ליאורה נחמני

# data[].attributes.body
את מסע החיים שלי אני מתחילה בבית הספר היסודי. שם אני זוכרת במיוחד את המורה שלי בכיתה א' שמה היה יהודית. היא אישה מיוחדת במינה. היא הקפידה ללמד אותנו ערכים וגם למדה אותנו להיות רגישים לזולת באמצעות כל מיני סיטואציות שהתרחשו בכיתה. בהמשך זכורה לי השנה האחרונה של בית הספר היסודי. שנה זו היתה מאוד מגובשת מבחינה חברתית וגם לימודית דיי הצלחתי. בהמשך הגעתי לתיכון וזו הייתה תקופה לא פשוטה עבורי. הגעתי לבית ספר גדול עם המון תלמידים ולא מצאתי את עצמי שם. במיוחד זכור לי שמורים היו נכנסים לכיתה מרצים ויוצאים. ממש כמו באוניברסיטה. רוב התלמידים שהיו אתי בכיתה הבינו והכל היה בסדר. לי היה מאוד קשה ואי אפשר היה לפנות אליהם. בהמשך בצבא זכורה לי תקופה מאוד יפה. עסקתי בתפקיד שמאוד אהבתי - רכזת כוח אדם. הצלחתי בתפקיד ובכל הביקורות קיבלתי ציון מאוד טוב. באוניברסיטה הלכתי ולמדתי מקצוע שמאוד אהבתי בתיכון. אולי בזכות המורה שהייתה מאוד שונה מהמורים האחרים בתיכון. היא הקפידה לתת חומרים והייתה קשובה ואכפתית מאוד. נהנתי מהלימודים, אולם בהמשך כשבאתי לבית הספר והתחלתי לעבוד היה לי קשה מכיוון שהבנתי שבבית הספר לא כל התלמידים מגיעים בשביל ללמוד. היו לי לא מעט קשיים אולם עם הרבה עבודה קשה ועזרה מהצוות החינוכי בבית הספר, נראה לי שהצלחתי להתגבר עם הקשיים. תקופה נוספת שהייתה קשה עבורי וזכורה לי במיוחד, הייתה שילוב לימודי תואר שני עם עבודה במשרה מלאה. לא היה פשוט אבל עם הרבה עבודה והשקעה הצלחתי להתגבר על המכשולים. כיום אני עובדת בבית הספר שלנו ומליחה להתגבר על הקשיים עם המון השקעה ועבודה ובעזרת אנשים מקסימים שעובדים יחד אתי בבית הספר. אנשים שתמיד יעזרו יתמכו ויתנו הרגשה טובה עם חיוך שהוא לא פחות חשוב.

# data[].attributes.headline
מסע החיים שלי - אפיק לוי

# data[].attributes.subject
מסע החיים שלי - אפיק לוי

# data[].attributes.body
זכרונות הילדות שלי מלווים בהרבה דמיון, צבעים ומשפחתיות. בתקופת הגן אני זוכרת שאמי הייתה לוקחת אותי כל יום לגן ובדרך היינו עוצרים להגיד שלום לכלבה של אחד השכנים, כלבת משטרה גדולה ששמה טוסקה, זה היה מן טקס קבוע בדרך לגן. אני זוכרת את פינת הבובות שאהבתי נורא, צבעים, ציורים, סוכריות טופי ורודות ובגדים פרחוניים וצבעוניים שחרוטים בראשי עד עצם היום הזה. אני זוכרת שאהבתי ללכת לגן ולחזור עם עבודות יצירה בשובי. אני זוכרת את גן השעשועים מחוץ לגן עם בולי העץ בגבהים שונים עליהם הייתי אוהבת ללכת. אני זוכרת שאהבתי את הגננת שלי מאוד ושהייתי מרבה לספר על חוויותיי מהגן. במעבר לכיתה א' לביה"ס היסודי זכורים לי לטובה משחקי החצר (פאלט, גומי וסולמות). שיעורי טבע בהם חקרנו דברים ודיברנו על עונות השנה, הכנת מכשיר שאפשר לדבר איתו מגביעי אשל, ציור של הנחליאלי ומשחקים רבים מאותה תקופה: סרגל מתקפל, פוגים, הכנת צמידים מחוטים ועוד רבים אחרים). אני זוכרת שהייתי מחכה ליום שישי, יום בו אבא שלי לא עבד ולכן היה הולך לקנות לנו קרואסונים מהמאפייה ומכין לנו חביתות בלחמנייה. זיכרון מצחיק: אני זוכרת שהתארגנתי לבית הספר ביום שבת יצאתי מפתח הבית ואבא שלי עצר אותי בגינה כשהשקה את הצמחייה. אף ישנו זיכרון ילדות שחרוט בי והוא הביקור של המורה שלי במרכז הפדגוגי היכן שאמי עבדה, כשהמורה הגיעה להביא לאמי מתנה סמלית עבורי סרגל, מחדד ועפרון מעוטרים בדמויות מצוירות משום שהייתי חולה. בנוסף אני זוכרת שהמורה בכיתה ב הגיעה אליי לביקור בית ואמרה לאימא שלי שכשתיוולד לה בת היא רוצה לקרוא לה אפיק על שמי גם משום שאוהבת אותי וגם את שמי, זה היה מרגש נורא.
הייתי נוהגת להכין שיעורי בית מידי יום, הייתי תלמידה מנומסת וחרוצה. שיעורי אומנות ופיסול היו האהובים עליי מכל. יש לי חוויות טובות מבית הספר היסודי. בחטיבה ובתיכון הרגשתי שהלימודים פחות מעניינים ויותר הכרחיים. לא אהבתי ללמוד מתמטיקה ואפילו סבלתי מאוד רק מלהסתכל על שם המקצוע מופיע במערכת השעות, זה היה גורם לי להרגיש רע מאוד. ההורים שלי לא ויתרו לי ורשמו אותי לקורס מתמטיקה ותגברו אותי עם מורה פרטי. בסופו של דבר הצלחתי במקצוע שחשבתי שלעולם לא אצליח בו. המורה הפרטי גרם לי לחוויות הצלחה שדרבנו אותי וגרמו לי להצליח. אני זוקפת זאת לזכותו. יש לי תלמיד שמאוד מתקשה באנגלית דבר שגורם לו לסלידה מהמקצוע. אני מזהה שהוא מתעצבן כי איננו מבין איך כולם מבינים והוא לא. כמו כן אמר לא פעם ולא פעמיים אני לא יודע אנגלית, זה קשה. עם תלמיד זה עברתי תהליך ועודני של סיוע צמוד, התעניינות בחייו האישיים, הנני מקפידה לגרום לו לחוויות הצלחה והיום תלמיד זה קורא ומתקדם יותר מבעבר. אני יכולה להשליך את האכפתיות של הגננות שלי והמורה מבית הספר היסודי לכך שאני מנסה להיות אכפתית כלפי תלמידיי ולגלות עניין בחייהם האישיים על אף שאינני המחנכת שלהם. אני משתדלת לגלות סבלנות כלפי ילדים עם טמפרמנט "חם" יותר, חסרי סבלנות, כעוסים, אדישים ושונים. בהתחלה היה לי קשה לקבל את האדישות והאטיות של ילדים מסוימים שכן זה ניראה כאילו הם עושים זאת בכוונה אך עם הזמן למדתי להבין שהם מתנהלים בצורה כזו ושצריך לגלות סובלנות רבה ולאפשר להם להתקדם בקצב שלהם. בגלל שזה כל כך רחוק ממני אני מנסה להתקרב אליהם ככל הניתן. אני יכולה לזהות את עצמי בהמון ילדים מכיתתי. חשוב לי לשתף תלמידים שקטים "שקופים" לשוחח עמם לשאול לשלומם שלא יעלמו בכיתה. בנוסף חשוב לי לתת לילדים שמרגישים חוסר אונים תחושת הצלחה ולו הקטנה ביותר שירגישו שהם חלק מהכיתה ושאכפת לי מהם. התפקיד שלי בתור מורה הוא לדעת להגיע לכל הילדים בדרכים שונות המתאימות לטמפרמנט שלהם ולאופי שגיבשו להם. לעזור לתרגם עבורם סיטואציות שונות שקשה להם להתמודד עמן ולתת להם כלים להתמודד עם העולם. אין ספק שלילדים יש קושי רב להפריד בין עיקר לטפל וכאן חשוב לעזור להם, להסביר ולתת דוגמאות מוחשיות הקשורות לעולמם.

# data[].attributes.body
 
לאור קימל

Anonymous
5d
לאור קימל
התקופה המשמעותית ביותר שאני זוכרת מילדותי הייתה תקופת בית הספר היסודי. גיל 7-12.
הייתה לי מחנכת בין הכיתות ד'-ו' שהייתה מאוד משמעותית עבורי. היא עיצבה אותי בהמון אופנים. הייתה קשוחה מאוד ומאידך ידעה להעניק את כל האהבה שבעולם. 
לאחר מכן בגיל התיכון, אני זוכרת כתקופה לא כל כך קלה. המון עומס בלימודים, יחד עם עבודה במלצרות ובכלל זו הייתה תקופה שלא כל כך התחברתי למורות שלי. 
תקופת הצבא הייתה תקופה נפלאה, חברים טובים, תפקיד משמעותי ומפקדים מתחשבים. 
אחרי השחרור בגיל 20 בערך טסתי לתאילנד ומיד כשחזרתי התחלתי פסיכומטרי, לימודים במכללה ובשנה שעברה סיימתי תואר ראשון כמורה לחינוך גופני.
השנה התחלתי תואר שני לא פשוט ב

# data[].attributes.headline
עמם לשאול לשלומם שלא יעלמ

# data[].attributes.body
עמם לשאול לשלומם שלא יעלמו בכיתה. בנוסף חשוב לי לתת לילדים שמרגישים חוסר אונים תחושת הצלחה ולו הקטנה ביותר שירגישו שהם חלק מהכיתה ושאכפת לי מהם. התפקיד שלי בתור מורה הוא לדעת להגיע לכל הילדים בדרכים שונות המתאימות לטמפרמנט שלהם ולאופי שגיבשו להם. לעזור לתרגם עבורם סיטואציות שונות שקשה להם להתמודד עמן ולתת להם כלים להתמודד עם העולם. אין ספק שלי

# data[].attributes.body
בהסתכלות לאחור על מסע חיי, תקופת החיים המשמעותית ביותר עבורי הייתה בגילאי 12-15. לקראת גיל 12 סיימתי את לימודיי ביסודי במצפה רמון. אז, ביה"ס היסודי היה עד לכיתה ח'. זו הייתה תחושה נפלאה להתבגר ולעבור את תהליכי ההתבגרות במקום בו הרגשתי נוח ובטח כ"כ. לאחר סיום ביה"ס היסודי, חיפשתי אחר מקום לימודים דתי שיתאים לאורח החיים שלי ושל בני משפחתי. עברתי ללמוד באולפנא בערד. תהליך עזיבת הבית לפנימיה, החשיפה ללבנות בנות גילי במגיעות מסביבות חיים שונות לגמרי משלי, ההיכרות עם עצמי, עם כוחותיי- העצימו אותי מאוד!
חששתי מאוד מהמעבר למקום חדש ומהפרידה מהבית. לימים, אני מברכת מאוד על ההזדמנות שנפלה בחלקי. ההיכרות עם עולמות שונים משלי, עם עולם גדול, מגוון ומעניין.
עם הגדילה וההתפתחות האישית בגיל ההתבגגרות, הבנתי עד כמה זכיתי להתחנך בבית הוריי לערכים עליהם חונכתי, לאהבת אדם באשר הוא אדם! זה הפך את החוייה שלי למשמעותית ומיוחדת במינה. אני מאוד מאמניה שזה תרם ועיצב מאוד את זהותי האישית. גדלתי להיות עצמאית מאוד, לומדת ובוחנת את כוחותיי, מתמודדת ומאמינה בבני אדם ובמה שיש לעולם להציע. אני מניחה שמכאן זה השפיע מאוד גם על ההרות שלי ועל החינוך שאני ובעלי מעניקים לילדינו.

# data[].attributes.body
אני זוכרת דמות מאוד משמעותית בחיי. שהייתי בגן ושברתי את היד וסבתי ז"ל מאוד דאגה לי .סבתי עברה את השואה והוותה עבורי דמות להערצה.
תקופה משמעותית בחיי- כיתה א' אני זוכרת מורה מאוד משמעותית שחיבקה והייתה דמות מלאת שמחה והכלה.
בתקופת החטיבה והתיכון עברתי לבית ספר חדש ושם הרגשתי שאני צריכה למצוא את מקומי, הכיתות היו עמוסות והיו עסוקים המון בציונים ולא בנו כתלמידים.
לאחר מכן ,תקופת הצבא הייתה משמעותית עבורי, הכרתי אנשים שונים ודומים לי והתחברתי לכולם. הייתי משקית חן והיה לי סמכויות רבות.
לאחר מכן התחלתי את לימודי התואר הראשון וגרתי במעונות הסטודנטים ושם הכרתי חברות משמעותיות .
במהלך לימודי התואר הראשון הכרתי את בעלי שהווה עבורי את הדמות הכי משמעותית בחיי, למדתי ממנו ערכים, אמפטיה והמון המון הכלה.
גם שהמשכתי לתואר השני הכרתי חברים חדשים ולמדתי מהם המון.
בתואר השני הנוסף שעשיתי שילבתי עבודה ומשפחה ותקופה זו הייתה עמוסה ומתישה. אך הבנתי שיש בי כוחות ואני יכולה להתגבר על כל המכשולים על ידי כוח רצון ונחישות והמון תמיכה ועזרה מהסביבה

# data[].attributes.body
התקופה המשמעותית בחיי הייתה בגילאי 15-20 תקופת בית הספר התיכון, התחלתי את התקופה הזאת בחששות גדולות, איך פתאום עוברים למקום אחר? מקום שלא מכירים ?
בכיתה י, עד יב, היה לי מחנך שהוא בעצם עשה את הכול שנרגיש בבית שנרגיש שכל עניין התיכון זה משהו חולף ולא צריך להילחץ, הוא דאג שנצליח ונעבור בגרויות נלחם על כל תלמיד ותלמיד בשיניים, לא וויתר לאף אחד גם על כאלה שכבר הרימו ידיים המחנך הזה שהוא בשבילי מודל לחיקוי עד היום, הוא המחנך שעיצב אותי בתקופה הכי חשובה בחיים בתיכון.
הוא זה שדאג שיהיה לי הכי טוב, ושאצליח בכל גם שהיה הכי קשה ושהיה נראה שצריך לוותר
בעקבותיו התאהבתי במקצוע ההוראה. בעקבותיו הלכתי ללמוד הוראה.
הוא היה מחנך לערכים, הוא היה  מורה מסוג אחר , הוא תמיד היה מוצא בכל דבר את הפתרון היצירתי ביותר והטוב ביותר לבעיות.
עד היום שהיום אני כבר בת 27 אנו בקשר מאוד טוב, אני מתייעצת איתו על המון דברים כאשר אני נמצאת בבעיה ללא פתרון ובשבילי זאת תקופה משמעותית ביותר והוא משמעותי ביותר באותה תקופה ואני מאחחלת לעצמי להיות בדיוק כמו שהוא היה בתקופה שתלמידים הכי צריכים מחנך שהוא סוג אחד ומודל לחיקוי.

# data[].attributes.headline
מוריה גרינוולד

# data[].attributes.subject
מוריה גרינוולד

# data[].attributes.body
תקופה שזכורה לי כתקופה מעצבת במיוחד הייתה אחרי השירות הצבאי שלי בין גיל 20-25. בתקופה זו גיליתי לעומק מי אני וקיבלתי את מי שאני. יצאתי לטייל בעולם והתנדבתי לתקופה בבית יתומים בקניה שבאפריקה. כשחזרתי לארץ הבנתי עד כמה ההתנדבות הייתה חוויה עוצמתית ומשנה חיים. עד היום אני מוקירה ומודה על התקופה הזו. התחלתי לעבוד בתיירות (בית הארחה באילת) ובמקביל עשיתי פסיכומטרי והתנדבתי פעם בשבוע בחווה טיפולית. שם הבנתי שאני רוצה להיכנס לתחום החינוך המיוחד ושנה לאחר מכן התקבלתי למכללה לחינוך דוד ילין בירושלים. לא סתם ד"ר סוס אמר: "אם יוצאים מגיעים למקומות נפלאים" אני מאמינה שהיציאה פעמים רבות ובמובנים שונים, הן פיזית, והן רגשית, נפשית ומנטלית מבאה אותנו לגילויים על עצמנו, על אחרים, על החיים והעולם. והכל כמובן מתחבר לילדות שלי. גדלתי בבית מאוד אוהב, תומך ומכיל. הערכים הבולטים היו של כבוד, אמונה ונתינה. עד היום ערכים אלו מלווים אותי ומנסה להנחילם ולהעבירם לילדיי.

# data[].attributes.body
זכרון הילדות הראשון שלי הוא מסיבת פורים בגן החובה, כשאמא חיפשה אותי לצועניה, הורי היו חדשים בארץ, בקושי 5-6 שנים, עם כל הקשיים של העליה, הצליחה אמ אלארגן לי תחפושת שיצרה ולתת לה שם ולגרום לי להיות מרוצה, ולזכור את התחפושת כאחת המוצלחות!
בראייה שאחור אני בעצם מבינה שאמא ידעה לקחת לימון וליצור ממנו לימונדה.
ובשמחה ובאהבה.
. זכרון נוסף שיש לי, הוא מהורה שלי לכיתה א, מבלי להרגיש נתנה לי תמיכה ענקית.
שמי- איידה-  היה שם יוצא דופן וכה לכינויים לא מחמיאים מהילדים- מה שמאוד הציק ופגע.
והנה המורה לכיתה א מגיעה עם אותו השם שלי!!הקלה ענקית, במיוחד בשנה הראשונה שלי בבית הספר היסודי.לצערי היא לא המשיכה איתנו...
זו היתה התמודדות שעיצבה אותי במשך השנים, לדעת להתמודד מול הצקות בגלל שם זר בשכונת הילדות.
תקופה מעצבת ביותר בילדותי היתה הפנימיה שבה למדתי במשך שנתיים,
רחוקה מבית- עם טלפון ציבורי אחד ששימש את כל בנות הפנימיה-
ועליי להתמודד עם המעברים הקשים שבין כיתה ו' לכיתה ז', להתמודד עם המרחק מהבית, להסתגל לחיים שונים, לתרבות שונה, לבנות אחרות ולהתייחסות שונה של המורים  בחט"ב בשונה מהמורים ביסודי.
היציאה מהבית עיצבה אותי לאחריות בגיל מוקדם יותר, עיצבה להכרת הטוב ולהבנת הזולת באופן מזרז יותר.
היציאה מהבית היתה בעצם יציאה ארוכה  ומבגרת מהאני הרגיל שלי לאני חדש, לומד וחווה חוויות חדשות ושונות בחיים.
גם כשעזבתי את הפנימיה וחזרתי ללמוד בעיר הולדתי , הערכים ואורח החיים השונה המשיכו ללוות אותי קדימה

# data[].attributes.body
אחד הזיכרונות המוקדמים מגיל 8 ואילך היו המפגשים התכופים בבית סבתא בתל אביב. במפגשים אלו התכנסו כל בני המשפחה (במיוחד בערב שבת) המורחבת, מתאספים סביב שולחן השבת,
מקדשים ושרים זמירות שבת.

מפגשים אלו השפיעו על הערכים בבגרותי , עד היום אני טורחת להזמין את ילדי על מנת  לשמוע חוויות ולגבש את התא המשפחתי.
זיכרון נוסף מבית סבתא הן החוויות החושיות, היינו ריח הקציצות המלווה אותי עד עצם היום הזה. אמנם זו לא חוויה מעצבת, אך הריח חרות בזיכרוני.
זיכרון נוסף מבית הורי ומבית סבתא היו שירי ארץ ישראל הישנה והטובה. אימי ואחיותיה נולדו בארץ , היו בתנועות נוער ושלטו באהבה גדולה בתוכן ובלחן של השירים. אין ספק שאירועים אילו נשתמרו בזכרונותי ואף גרמו לי להידבק ב"חיידק השירים של ארץ ישראל , עד היום אני מוצאת עצמי שרה בכל עת.
דמות משמעותית בחיי הייתה סבתי שהגיע לארץ כתיירת מרודוס הכירה את סבי (ששירת בצבא הבריטי) ונישאה לו בארץ. משפחתה נספתה בשואה תוך כדי שהייתה בארץ. סבתי הייתה מספרת לי בגעגוע רב על משפחתה שניספתה, ותמיד שפעה אופטימיות ואהבה. גם השפה העברית העילגת זכורה לי עד עצם היום הזה.
דמות זו השפיעה עלי באופטימיות, ברגישות לאנשים, ובנתינה. דמותה של סבתא צפה ועולה במיוחד ביום השואה: נזכרת כיצד הייתה מספרת לי עם עיניים דומעות אודות משפחתה. גם היום אני טורחת לספר לילדי אודות סבתא שלי על מנת לשמר את זיכרונות השואה .אבל לא רק בקטע קשה, אלא מבחינת שימור היסטורי -אישי.
אבני דרך אלו- בית סבתא היו מבחינתי זיכרונות מעצבים שבתת מודע השפיעו עלי

# data[].attributes.headline
אחד הזיכרונות שעיצבו את חיי הוא מגיל 6 בחג הפסח בו היינו הולכים מדי שנה לבית דודי אחיה של אימי לחגוג את חג הפסח כהלכתו . היינו מתכנסים שם כל המשפחה המורחבת קוראים את ההגדה ,שרים שמחים ואחר כך לומדים דברי מוסר מפי דודי . הילדים היו נפעמים מהסיפורים וכולם המתינו ליום חג זה . מאז אני מזכירה לילדיי את סיפורי החג המסורתיים ואת חשיבותם של ההתכנסויות המשפחתיות 

# data[].attributes.subject
אחד הזיכרונות שעיצבו את חיי הוא מגיל 6 בחג הפסח בו היינו הולכים מדי שנה לבית דודי אחיה של אימי לחגוג את חג הפסח כהלכתו . היינו מתכנסים שם כל המשפחה המורחבת קוראים את ההגדה ,שרים שמחים ואחר כך לומדים דברי מוסר מפי דודי . הילדים היו נפעמים מהסיפורים וכולם המתינו ליום חג זה . מאז אני מזכירה לילדיי את סיפורי החג המסורתיים ואת חשיבותם של ההתכנסויות המשפחתיות 

# data[].attributes.body
דמות משמעותית בחיי היתה דמותה של סבתי אישה יראת שמיים שצידי שבוע ביקשה ממני ללוות אותה לבקר נשים עריריות עם ארוחה חמה . הייתי אז כבת שמונה מסתובבת עימה בשכונה שלה נוקשת על דלתות של נשים ויושבת עימה בזמן שהיתה מאכילה וסועדת אותן . רק לאחר מותה הבנתי את משמעות מעשיה ועד כמה עזרה לנשים בחייה . דמותה משמשת לי כמודל לצניעות ,לנתינה ואהבת הזולת . אני משתדלת לספר לילדיי על חייה ועשייתה ואת הכל עשתה עם חיוך על פניה . סיפורים על סבתי בימנו נשמעים כסיפורי אגדות לילדיי .
איריס פיזואטי

# data[].attributes.body
זוכרת את עצמי בגן ששברתי את היד וסבתא שלי ז"ל לקחה אותי לגן ודאגה לי.
סבתא שלי היא דמות נערצת עליי, סבתי עברה את השואה ונותרה לבדה ללא משפחתה. היא שרדה שואה מאוד קשה וחיה על כדורים כדי לשכוח. היא לימדה אותנו כמה חשוב לחיות את החיים ולהעריך כל דבר.
דמות נוספת שמאוד אהבתי היא המורה בכיתה א' שחיבקה, דאגה ולימדה בהמון המון אהבה.
לאחר מכן עברתי לחטיבה ולתיכון. שם לא היה פשוט , היה לחץ לימודי וחברתי.
לאחר התיכון התגייסתי לצבא ושם הכרתי אנשים אחרים, שונים ומגוונים.
מיד לאחר הצבא התחלתי את לימודי התואר הראשון והכרתי את בעלי.
בעלי היקר היה דמות מאוד משמעותית בחיי, הוא לימד אותי המון דברים משמעותיים, ערכיים וחשובים בחיים וביחד אנו מגדלים 6 ילדים מקסימים.
לאחר תקופה סיימתי את לימודי התואר השני בתנ"ך ולאחר עוד כמה שנים סיימתי את לימודי התואר השני בייעוץ.
הלימודים חישלו אותי והעצימו אותי.
את לימודי התואר השני עשיתי עם ילדים קטנים וחשוב לציין שעם כל הקושי הצלחתי ואני מאמינה שכל אחד יכול עם המון רצינות ומוטיבציה.
לדעתי הקשיים מחשלים אותנו ונותנים לנו חוזק חיצוני ופנימי.
גם התלמידים בבית הספר עם המון כוח רצון ונחישות יכולים להצליח, הם רק צריכים מוטיבציה ואמונה בעצמם.