# data[].attributes.headline
Магдебурзьке право

# data[].attributes.subject
Магдебурзьке право

# data[].attributes.body
Магдебурзьке право (Jus Theutonicum Magdeburgense) – середньовічне міське право, за яким міста частково звільнялися від центральної адміністрації (королівські) або влади феодала (приватні) та створювали органи місцевого самоврядування. Питання про роль місцевого самоврядування за цим правом є одним з найдискусійніших в історії Центрально-Східної Європи. До цього часу існує дилема, чи німецьке право органічно злилося з місцевою традицією, чи залишилося чужорідним елементом, чи було воно рушійною силою, чи гальмом у історичному розвитку міст.

# data[].attributes.body
У 1339 році руський король Юрій II надав у Володимирі на Волині грамоту місту Сяноку, за якою воно отримало магдебурзьке право (історично одне з перших українських міст, які отримали його) і стало чималим торгово-ремісничим осередком. Також цією грамотою дідичним війтом ставав Бартек (Бартко) з Сандомира. Нова міська «осада» (громада) у Сяноку засновувалась біля старої, її мешканцями мали бути насамперед іноземні колоністи — німці, поляки, угорці (чи німці з Угорщини), русини. Стара міська громада керувалась у своїм житті надалі руським правом. Свідками у грамоті були записані два війти: Альберт de Bochnia і Бартоломей de Warssov — найправдоподібніше, місцеві війти з Королівства Русі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сянік, або Сянок ( пол. Sanok; Królewskie Wolne Miasto Sanok, лат. Sanocum, їд. סאניק‎, Sonik) - місто в Низькому Бескиді, на сході краю Горлицько-Сяніцької улоговини, над річкою Сян; осередок східної Лемківщини, нині адміністративний центр Сяноцького повіту Підкарпатського воєводства Польщі. 40633 мешканців (2013). Положений на перехресті шляхів з Перемишля через Лупківський перевал на Закарпаття й Угорщину та на захід через Коросно до Польщі, Сянік був княжим градом і боронив шлях на Угорщину.

Історія виникнення міста як і всього регіону в долітописний період залишається невідомою. У IX столітті місцеве плем'я хорватів брало участь у поході київського князя Олега на Константинополь. Згодом, коло 970 року регіон, ймовірно потрапив у орбіту впливів ранньо-польської держави Мєшка І, а у 981 році, увійшов до складу Київської держави після походу князя Володимира "до ляхів".

Перша згадка про місто від 1150 року міститься в Іпатіївському літописі: "Король же прошедъ Гору и взѧ Санокъ городъ и посадника его ꙗша и села оу Перемъıшлѧ многа взѧ". Згадується також у Суздальському літописі під 1152 роком та у Галицько-Волинському літописі в 1202 та 1231 роках.

Археологічні дослідження на сяноцькому замчищі та пагорбі "Городище" (тепер "Файка") не тільки підтверджують літописні дані, але й пересувають дату виникнення міста аж у IX століття. Розкопки виявили залишки двох православних церков, цвинтаря, прикрас та хрестів-енколпіонів київського типу, печаток великого князя київського Рюрика Ростиславовича.
Результати досліджень свідчать, що після монголо-татарської навали 1240 року міський центр був перенесений дещо на південь, де зараз розташований замок. Тут було побудоване нове місто, права й привілеї якого підтвердив Юрій II (Болеслав Тройденович), князь галицько-волинський. Про давньоруську катедральну Свято-Духівську церкву на замку, відомо із шематизму 1837 року. В ньому сказано, що Святодухівська церква, збудована руським князем Суаровим (ймовірно перекручена назва якогось із Перемиських або Галицьких князів) у 1550 році була перенесена урядовим розпорядженням до міських мурів, де вона простояла що 1789 року. До княжої епохи відноситься також церква св. Димитрія, що розташовувалась на Замку, орієнтовно з середини XIII століття, і була розібрана у 1550 році.

Магдебурзьке (тевтонське) право

У 1339 році руський король Юрій II надав у Володимирі на Волині грамоту місту Сяноку, за якою воно отримало магдебурзьке право (історично одне з перших українських міст, які отримали його) і стало чималим торгово-ремісничим осередком. Також цією грамотою дідичним війтом ставав Бартек (Бартко) з Сандомира. Нова міська "осада" (громада) у Сяноку засновувалась біля старої, її мешканцями мали бути насамперед іноземні колоністи - німці, поляки, угорці (чи німці з Угорщини), русини. Стара міська громада керувалась у своїм житті надалі руським правом. Свідками у грамоті були записані два війти: Альберт de Bochnia і Бартоломей de Warssov - найправдоподібніше, місцеві війти з Королівства Русі.

Після смерті Юрія II у 1340 році й до 1345 року Сянік, як і вся Перемишльська земля, входив до складу Галицько-Волинського князівства (Руського Королівства) під управлінням Дмитра Дедька.

У 1344-1345 рр. польський король Казимир ІІІ захопив Сянік і Сяноцьку землю і включив їх до складу Польщі.

Міські права були підтверджені Казимиром ІІІ у 1366 році. Сянік став центром Сяноцької землі, яка входила до складу Руського воєводства Королівства Польського у 1434- 1569 роках, Корони Польської Речі Посполитої - у 1569- 1772 роках. (у складі Руського воєводства); з другої половини 16 століття занепадає.

1566 року в місті трапилася велика пожежа, вціліли замок, францисканський костел, 5 домів, горішнє передмістя. 1612 року православні мешканці міста заборонили своєму наміснику о. Андрію виконувати розпорядження унійного єпископа Атанасія Крупецького. 1650 року старшина Сянока зачинила перед унійним єпископом двері, не дозволивши провести службу Божу.

У 1668-1675 роках тут з перервами жив перемиський православний єпископ Антоній Винницький (відтоді перемиські єпископи у своєму титулі вживали додаток "сяніцький"). Міська церква стала кафедральним храмом Перемишльської єпархії.

З 1772 року Сянок входив до складу Австрії як округове, а пізніше повітове місто королівства Галичини та Володимирії зі столицею у Львові. У середині ХІХ століття Сянік нараховував 2 500 мешканців, потім його населення почало зростати у зв'язку з будовою залізниці і деякою індустріалізацією: 1880 - 5 100, 1900 - 9000, 1921 - 12 100.

У 1914 р. за москвофільство 27 жителів було заарештовано і вислано до Талергофа.

Відомий діяч Іван Макух як представник організації "Централя відбудови краю" (Краків) контролював у Сяноку відновлювальні роботи у 1917-18 роках.

3 березня 1918 року в місті (як майже в усіх галицьких містах) відбулось "свято державності і миру" (віче) на підтримку дій уряду Української Народної Республіки, на якому були присутні близько 14 000 осіб.

У ІІ Речі Посполитій (1918-1939) Сянок був центром повіту Львівського воєводства.

1 квітня 1931 р. до міста приєднане сусіднє село Посада Вільхівська.

Колишнє українське місто зазнало (так само, як північно-західна частина Сяніцького повіту, частково й околиці Сянока) полонізації; у 1880 українці становили 18 %, 1900 - 13,5 %; національний склад населення на 1.01.1939 у тис. і % такий: українці - 1,8 (11,5 %, вони здебільша вживали польську мову), поляки - 8,7 (56 %), євреї - 5,1 (32,5 %). Проте Сянік був осередком життя Східної Лемківщини. Там і прізвища українських діячів; з 1930 у Сяніку діяв музей "Лемківщина", у 1936-1944 Сянік був осідком Лемківської Апостольської Адміністратури. Українське життя пожвавилося у 1939-1944 (тоді кількість українців зросла до 3000), однак майже цілком занепало після примусового виселення українців з Лемківщини у 1946-1947 роках.

Сучасний Сянік є промисловим містом. У місті розташовані завод з виробництва автобусів Autosan, підприємства харчової промисловості, ґумова та керамічна фабрики.

У Сяніку розташований регіональний музей (багаті українські фонди, зокрема ікони з колишнього українського музею "Лемківщина"), музей народного будівництва у Сяніку ( пол. Muzeum Budownictwa Ludowego) скансенівського типу з багатими матеріалами з Лемківщини, Бойківщини й Надсяння (чимало українського матеріалу також у періодиці музею " Materiały ...", з 1969), заснований 1958.
У Сяноку діє православна церква ( Собор Святої Трійці).

Замок (сучасна будівля 1523 - 48, реставрований 1672 - 74 і 1952 - 53). Сьогодні в замку знаходиться експозиція карпатської ікони, де презентовано понад 220 ікон, переважно лемківських та інші фонди

Костел і монастир францисканців (XVII-XIX століття)

Собор Святої Трійці (1784 - 1789).

Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:

Коковський Франц - український правник, письменник, журналіст, перекладач, мовознавець, етнограф, громадський діяч Сяноччини й Бережанщини. Один із організаторів таємного літературно-освітнього гуртка "Молода Україна".

Хом'як Михайло - український журналіст, юрист, громадський діяч в Галичині, Канаді; адвокат у місті.

Олександр Волошинович - український громадський діяч, представник сяніцького осередку Руської народної ради

Богдан-Ігор Антонич - український поет, прозаїк, перекладач, літературознавець.

Григорій Чайковський (1709-1757) - український художник.

Мартин Мізерний (1910-1949) - український військовий діяч, з 1940 по 1942 рік був комендантом української домоміжної поліції в місті.

У місті помер український громадський і політичний діяч у Галичині, адвокат (доктор права) Антін Горбачевський.

1. GUS. Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r. [Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011].

2. Населення, площа та густота за даними Центрального статистичного офісу Польщі. Powierzchnia i ludność w przekroju terytorialnym w 2007. [1].

3. Шематизм греко-католицького духовенства апостольської адміністрації Лемківщини 1936 року. - Львів: Накладом Апостольської адміністрації Лемківщини; передрук Ukrainian Museum and Liberary Stamford, 1970, - C. 152.

4. "На південний захід від Перемишля великим містом був Сянік, замок якого захищав шлях на Угорщину. 1205 р. тут відбувся з'їзд княгині Романової з угорським королем Андрашем. Коли 1339 року останній галицько-волинський король Юрій II надав місту самоврядування на німецькому праві, навколо Сянока оброблялись поля і пасовища, на Сяні влаштовувалися "язи" для рибальства, в лісах займалися ще ловецтвом. Серед міщан, поряд з місцевими людьми, були угорці, німці і поляки. У місті згадуються різні ремісники: кравці, шевці, суконники, різники; кравці мали своє цехове приміщення, працювала лазня, в сусідньому Теребчі - млин. На угорському кордоні розташовувалася укріплена місцевість, що звалася Угорські Ворота. Червенська земля, КДП, т. 1, с. 209-211., МПГ, т. 2. - С. 626.

5. "Разом з приєднанням цих земель да Польщі рушила велика осаднича акція. Сюди почали напливати осадники з інших частин королівства. Король Казимир ІІІ дозволив створювати тут німецькі та інші осади. Ця територія покрита лісами і луками, а отже придатна для пасовищ, осадники заселяли в основному долини річок і потоків. Вслід за осадами почали засновуватись містечка. Біля Сянока (Sannig) привілеї отримали між іншими Кросно (нім. Krossen, бл. 1348), Яслиська (Hohenstadt, 1366), Тичин (Titschein, 1368), Риманів (Reinmanshau, 1376), Березів (Bresen, перед 1388), Заршин (Sehrschön, перед 1395), Дубецько (1407), Динів (Dϋnhof, перед 1423), Тирава Крулєвска (Königliche Thirau , сьогодні Мриголод, 1425), Яцимир (Iatschmir, 1437), Новотанець (Lobetans, 1444) і Лісько (1477). До наших днів збереглися костели з тих часів (XV/XVI стст.) в Гачові, Близнім і Гумниськах. [...]" Саноцька Земля[недоступне посилання з червня 2019]

6. Литвин М., Науменко К. Історія ЗУНР. - Львів : Інститут українознавства НАН України; видавнича фірма "Олір", 1995. - іл. - С. 23. - ISBN 5-7707-7867-9.

7. Rozporządzenie Rady Ministrów z dnia 12 listopada 1930 r. o rozszerzeniu granic miasta Sanoka w powiecie sanockim, województwie lwowskiem. (пол.)

8. Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок - 18-59 років GUS. Pojęcia stosowane w statystyce publicznej [Терміни, які використовуються в публічній статистиці].

9. 199 депутатів Галицького сейму. - Львів : Тріада плюс, 2010. - С. 109; 134. - (Львівська сотня). - ISBN 978-966-486-089-2.

10. Левенець Л., Мельничук Б. Горбачевський Антін Якович // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. - Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат "Збруч", 2004. - Т. 1 : А - Й. - С. 392. - ISBN 966-528-197-6 .

11. Kamiński A. Kobylański (Kobyleński) Janusz z Kobylan h. Grzymala (zm. ok. 1441) // Polski Słownik Biograficzny. - Wrocław - Warszawa - Kraków, 1967. - T. ХІІІ/2, zeszyt 57. - S. 163. (пол.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Сянік - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Сянік, або Сянок ( пол. Sanok; Królewskie Wolne Miasto Sanok, лат. Sanocum, їд. סאניק‎, Sonik) - місто в Низькому Бескиді, на сході краю Горлицько-Сяніцької улоговини, над річкою Сян; осередок східної Лемківщини, нині адміністративний центр Сяноцького повіту Підкарпатського воєводства Польщі. 40633 мешканців (2013).

# data[].attributes.body
Львів формально отримав Магдебурзьке право 17 червня 1356 року. У грамоті про надання місту Львову Магдебурзького права відзначалося: «Ми, Казимир, з Божої ласки король Польщі… доводимо до відома усіх, що за благочестивою згодою королівської величності, відвертаючи численні клопоти і труднощі нашого, знищеного жорстокими ворогами міста Львова, прагнемо, щоб це місто процвітало і збільшувало свої вигоди, доходи, користі й добробут. Для втіхи згаданого міста і збільшення кількості його вірних мешканців надаємо і встановлюємо цьому місту на вічні часи німецьке право, яке звичайно називається Магдебурзьким, усуваючи там усі руські права і всі руські звичаї, будь-ким ухвалені, які можуть якимось чином стояти на перешкоді цьому німецькому праву. Також ми звільняємо вказане місто і його мешканців від усіх юрисдикцій каштелянів, воєвод, суддів, підсудків, возних і від влади будь-кого, яким би титулом він не користувався…»

Львівська міська рада: https://city-adm.lviv.ua/photos/7151-u-lvovi-svatkujut-nadanna-mistu-magdeburzkogo-prava

# data[].attributes.attachment_link.title
Латинський_кафедральний_собор_(Львів)_16

# data[].attributes.headline
Кам'янець-Подільський

# data[].attributes.subject
Кам'янець-Подільський

# data[].attributes.body
В 1374 році князь Юрій Коріатович, бажаючи якнайшвидше заселити Кам`янець, відвів для міста двісті ланів землі зі звільненням поселенців на 20 років від платежів за цю землю і з призначив їм на наступний період податку до двадцяти широких грошів з лану, надав право самостійного суду перед рицарями; на випадок суперечок між князем, землянином чи дворянином з одного боку і міщанином з другого призначався суд сумісний - із воєводи і війта; на користь війта надходила лише третя частина судових мит і штрафів, а решта, дві третини, направлялась на потреби міста, так само як прибутки із суконних, взуттєвих, хлібних, м`ясних лавок, лазень тощо.
Структура магдебурзького права в Кам’янці-Подільському 14-18ст.
Міська рада: у західноукраїнських містах та Кам’янці-Подільському вона була найвищим  органом  міського  самоврядування.  У  Маґдебурзі  міська  рада  виникла після створення посади війта та колегії лавників. Спочатку вона діяла як дорадчий орган  при  війтові.  До  її  повноважень  належало  управління  містом  і  міським господарством.

# data[].attributes.attachment_caption
Найчастіше цей замок ми бачимо на купюрі номіналом 200 гривень)

# data[].attributes.body
Інформацію про формування Луцького маґістрату мало надання великого князя литовського Олександра від 31 липня 1497 року. Документ вказував на дарування лучанам маґдебургії:
«надаємо їм [міщанам луцьким] на вічні часи право тевтонське, що маґдебурзьким зоветься»

У привілеї згадується посада війта і визначається розмір його прибутків («поновлюємо посаду війта, і даруємо її тим, хто є зараз, виділяючи для цього дві корчми, вільні від різних наших податків, з четвертиною динарія із всіх податків, подарунків, судових виплат, грошових штрафів і будь-яких випадкових прибутків»).

«Йому (війту) в кримінальних справах, що стосуються небезпеки для життя, надаємо й даруємо повну свободу дій, як встановлено правом маґдебурзьким»

Луцькі міщани, що переходили під юрисдикцію новоствореної міської влади, відповідно до привілею 1497 року, мали коритись вирокам та наказам війта і райців (міських урядників), «які будуть свого часу». У підпорядкування маґістрату переходили не тільки мешканці власне міста, а й «ті, що живуть в його околицях» – тобто передміщани.