# data[].attributes.headline
Великий німецький фі

# data[].attributes.body
Великий німецький філософ був педантом і буквоедом, прожив життя холостяком і до кінця днів своїх любив хороше вино і красивих жінок.

# data[].attributes.headline
Мораль і право у філософській спадщині І. Кант

# data[].attributes.subject
Мораль і право у філософській спадщині І. Кант

# data[].attributes.body
Створене ним вчення про право і державу сам Кант вважав найбільш розробленою частиною своєї системи. Основою його теоретичної конструкції є ідеї про свободу особи та людську гідність. Питання про зв’язок свободи і необхідності у поведінці людини — одне з базових питань, вирішення якого складає основу етики Канта, яка творить, у свою чергу, морально-філософську базу кантівського вчення про право і державу.
Категоричний імператив вимагає від людини завжди і безумовно слідувати правилу: “чини тільки згідно з такою максимою, керуючись якою ти, у той же час, можеш побажати, щоб вона стала загальним законом“. Це перша редакція кантівського категоричного імперативу. Але для того, щоб підкреслити той факт, що основою у його філософії є людина, її гідність, Кант формулює другу редакцію поняття категоричного імперативу: “… чини так, щоб ти завжди ставився до людства і в своїй особі, і в особі будь-кого іншого так само, як до цілі, і ніколи не ставився б до нього тільки, як до засобу“. Таким чином, Кант проголошує єдиний і рівний для всіх критерій оцінки людської поведінки. Мислитель сподівався, що, завдяки втіленню його етичного вчення, можливе усунення протиріччя між індивідуальним і суспільним, яке є головною проблемою соціального життя людей.
Кант зазначав, що категоричний імператив — це моральний закон, закладений у природі всіх розумних істот. Відповідність їх дій цьому законові може бути внутрішня і зовнішня.

Внутрішня буде тоді, коли мотивом слідування моральному законові виступає саме повага до цього закону, свідомість обов’язку чинити так, а не інакше.

Зовнішня ж буде тоді, коли мотивом підпорядкування моральному законові є інші фактори — страх покарання, розрахунок на певні вигоди і т.д.
Кант не протиставляє право і мораль, а розмежовує ці два поняття. За допомогою такого розмежування Кант окреслює сферу права, як область вчинків людей, що виконують моральний закон у силу зовнішньої згоди з ним, іншими словами, — це зовнішня поведінка індивідів.

Кант підкреслював, що реальне здійснення права вимагає, щоб воно було реально загальнообов’язковим, що досягається через надання йому зовнішньої примусової сили. Без такої сили неможливо заставити людей дотримуватися правових норм, і, якщо право не було б наділено примусовою силою, воно б не змогло виконати належну йому суспільну функцію. А це означає, що і категоричний імператив, як всезагальний закон права, був би позбавлений своєї безумовності. Саме тому, будь-яке право повинно виступати, як право примусове. А надати йому цю властивість може тільки держава — засадничий і первинний носій примусу. Власне, державність з’являється й існує, саме виходячи з вимог категоричного імперативу.

Розглядаючи право, Кант розрізняв у ньому три категорії: природне право; позитивне право, джерелом якого є воля законодавця; справедливість — вимоги, не передбачені законом і тому не забезпечені примусом. Природне право, у свою чергу, поділяється на приватне право і право публічне. Перше регулює відносини індивідів, як власників, друге визначає взаємовідносини між людьми, об’єднаними в державу, як членами політичного цілого.

# data[].attributes.headline
Політико-правова про

# data[].attributes.body
Політико-правова проблематика піднімалася у таких його працях, як “Ідея загальної історії у всесвітньо-громадянському плані” (1784), “Відповідь на питання: що таке Просвітництво ” (1784), “Критика практичного розуму” (1788).

# data[].attributes.headline
Іммануїл Кант здійсн

# data[].attributes.body
Іммануїл Кант здійснив революцію у філософії. Він вирішив багаторічну суперечку емпіриків та раціоналістів за допомогою ідеї апріорних знань. Завдяки Канту ми стали часто вживати слово апріорі

# data[].attributes.headline
Розрізняють два періода у творчій діяльності Канта – «докритичний» (до 1770р.) та «критичний».

# data[].attributes.subject
Розрізняють два періода у творчій діяльності Канта – «докритичний» (до 1770р.) та «критичний».

# data[].attributes.headline
Критичний період

# data[].attributes.subject
Критичний період

# data[].attributes.body
У «критичний період» творчість Канта набуває іншого гатунку. Він фактично став на шлях заперечення пізнання речей, їх сутності. У цей період Кант публікує ряд праць – таких, як «Критика чистого розуму»(1781), «Критика практичного розуму»(1788), «Критика здатності суджень»(1790).

Головна ідея цих творів – це «критика» теорії пізнання, теза про те, що людина, перш ніж з’ясувати сутність речей, повинна встановити межі своїх пізнавальних можливостей; що вона може пізнати, а що не зможе.

Уже в цьому містився сумнів Канта стосовно можливості самого пізнання. Це, можна сказати, перша цеглинка у кантівську теорію незнання. Це – перший елемент ангостицизму. Ангостицизм –  вчення, яке повністю чи частково заперечує можливість пізнання світу.

Кант вимагав здійснювати пізнання теоретично, а не в процесі практичної діяльності. Гегель у зв’язку з цим писав, що Кант подібний до людини, котра бажає навчитися плавати до того, як вона ввійде у воду

Другий елемент агностицизму Канта – це розмірковування про несхожість, неідентичність самого предмета і його образу. Предмети природи, за Кантом, існують поза нашою свідомістю, незалежно від неї. Але образи їх, що виникають у нашій свідомості, не схожі, не ідентичні з предметами, так само, як дим не схожий на вогонь, як крик, викликаний болем, на сам біль.

Третій елемент агностицизму Канта – це уявлення про категорії мислення як «чисті», апріорні, дані до досвіду форми пізнання. Апріорі (лат. а priori – первісно) – термін ідеалістичної філософії, котрим позначаються знання, отримані до досвіду та незалежно від нього, і які споконвічно притаманні свідомості. Так, Кант стверджував, що такі категорії, як простір і час, є апріорними формами пізнання. Більше того, за вченням Канта, всі категорії трансцендентальної логіки є «чистими», апріорними, позбавленими «домішок» досвіду, практики. Трансцендентальний – все те, що виходить, «переступає», за межі чуттєвого досвіду, не дається в ньому, тобто є апріорним. Таке тлумачення Канта є просто недоречним. Бо всі категорії, поняття науки мають практичне, апостеріорне походження. Вони є результатом пізнання узагальнення практичного досвіду. Четвертий елемент агностицизму Канта – це розрив діалектичного зв’язку між сутністю і явищем, встановлення принципової відмінності між ними. Кант вважав, що сутність є «річчю в собі» і її пізнати неможливо, що людина здатна пізнати лише явища. Однак, з точки зору діалектики, між явищем і сутністю немає принципової межі, а є лише відмінність між тим, що пізнано, і тим, що ще не пізнано. Коли ми пізнаємо явище, то так чи інакше одночасно пізнаємо і його сутність. Сутність, таким чином, з’являється, а явище дає уявлення про сутність. Інакше бути не може.

# data[].attributes.headline
Докритичний період

# data[].attributes.subject
Докритичний період

# data[].attributes.body
У «докритичний» період Кант виступав як знаний вчений, теоретик, природодослідник. У цей період він визнавав можливість об’єктивного існування речей поза свідомістю людини.

У «докритичний період» Кант публікує свою блискучу роботу «Загальна природна історія і теорія неба»(1755), в якій обґрунтовує гіпотезу про природне походження Сонячної системи. Кант пояснював процес виникнення Сонячної системи діянням протилежних сил і тенденцій – притяганням і відштовхуванням, доцентровими і відцентровими силами.

Це дало можливість обґрунтувати ряд особливостей Сонячної галактики – розташування орбіт планет майже в одній площині, а також виникнення природних супутників планет, кілець Сатурна і т.д. Кант стверджував, що народження нових світів і руйнування старих – це вічний, безперервний процес оновлення світу.

Космогонічна концепція Канта була найвеличнішим досягненням астрономії з часів Коперника. Вперше було розхитано уявлення про те, що природа не має ніякої історії у часі.

У «докритичний період» Кант зробив важливе відкриття про гравітаційну взаємодію Місяця і Землі, котра впливає на швидкість їх обертання, про уповільнююче обертання Землі внаслідок тертя, котре викликається приливами і відливами. Всі ці ідеї Канта стали основою для нового погляду на світ як на рухливий, змінний, суперечливий. Це відіграло важливу роль у розвитку діалектики.

Таким чином, у «докритичний період» вченню Канта були притаманні елементи матеріалізму і діалектики, а саме: визнання ним об’єктивного, реального існування природи (концепція природної історії Сонячної системи); наукові відкриття стосовно взаємодії Місяця і Землі, уповільнюючого обертання Землі внаслідок приливів; діяння відцентрових і доцентрових сил, притягання і відштовхування; визнання фундаментального положення матеріалістичної філософії про те, що речі існують поза нашою свідомістю і що уявлення про них ми маємо завдяки відчуттям, які є джерелом знань.

# data[].attributes.body
Кант вважав, що на вчинки людей впливають три речі: страхи, схильність та обов'язок. Страхи та схильності засновані на природі нашого тіла. Ми боїмося стрибати з парашутом, бо тіло буде у небезпеці. Або ми хочемо з'їсти цукерку, бо отримаємо задоволення.
Борг - це те, що ми вважаємо правильним чи неправильним. Кожна людина має своє уявлення про добро, зло і справедливість. Кант вважав, що це залежить від страхів, схильностей і пристрастей. Так, ми часто робимо щось добре для інших, тому що очікуємо нагороди та задоволення нашого самолюбства.
Кант хотів знайти такий принцип обов'язку, який залежатиме від схильностей і пристрастей. Так він сформулював ідею категоричного імперативу.
Категоричний імператив - це закон, який говорить: «Вчиняй так, як хочеш, щоб чинили всі».
Кант стверджував, що це злочини нераціональні, оскільки людина готовий стати на місце жертви, а діє з своїх потреб. З цього випливає, що тільки добро раціональне.

# data[].attributes.headline
Теорія пізнання Канта 

# data[].attributes.subject
Теорія пізнання Канта 

# data[].attributes.body
Філософ ділив світ на дві частини.
Світ ноуменів – це речі власними силами, незалежно від людського сприйняття.
Світ феноменів це все, що ми сприймаємо.
Два світи пов'язані один з одним через пізнавальну здатність. За допомогою неї ми сприймаємо предмети.
Спочатку будь-який предмет це ноумен, він існує сам по собі. Але як тільки людина його сприйняла, зрозуміла, чим є предмет, ноумен стає феноменом.
Для Канта феномени – це не речі, а лише сприйняття речей. Пізнавальна здатність перетворює ноумени на феномени.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/lrOi2870

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Правое полушарие Интроверта

# data[].attributes.attachment_link.title
Философия Канта за 10 минут

# data[].attributes.headline
Як працює пізнання

# data[].attributes.subject
Як працює пізнання

# data[].attributes.body
Вроджені знання Кант називав апріорними. До основних категорій апріорних знань філософ відносив простір та час. Він вважав, що навіть не маючи точних даних про те, де ми знаходимося і який зараз час, ми завжди відчуваємо простір і поміщаємо себе у тимчасовий контекст.
Кант був першим, хто вважав, що уявлення про них виникає від народження. Ця ідея стала революційною у філософії XVIII ст. Кант показав існування апріорних знань, але з заперечував важливість чуттєвого досвіду. Разом вони становлять пізнавальну здатність людини.