# data[].attributes.body
Oodates Tammsaare Naist — Sirp

Eesti kaasaegne filmikunst, naine Tammsaare loomingus.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Elu ja armastus" on küll senistest Taska ja Apollo koostööfilmidest parem, ent jääb algmaterjalile kõvasti alla: Tammsaare feministlike ideede rõhutamiseks pole jätkunud piisavalt julgust.

ELO KAALEP
Mängufilm „Elu ja armastus" (Eesti 2023, 118 min), režissöör Helen Takkin, stsenaristid Martin Algus ja Helen Takkin, operaator Alvar Kõue, helilooja Mick Pedaja, produtsendid Kristian Taska, Adeele Tähemaa, Tanel Tatter ja Veiko Esken. Hingelise viljatuse adapteerimine
„Elu ja armastus" mõjub hea filmina sellepärast, et Apollo ja Taska koostööfilmidelt ei oodata eriti palju. Produktsioonifirmade seniste teostega kontrasti loovad metafoorimängud ja Helen Takkini julge sümbolikasutus on esimest korda loonud eelduse päris kunsti sünniks. Nuriseda saab ainult stsenaariumiga, mis ilmestab küll Tammsaare ideid, ent neid alahinnates ja lihtsustades.

Raamatutest mugandatud filmidega on alati igavene jama: kes ei ole rahul karakteriloomega ja kelle meelest on kriminaalsel kombel välja jäänud romaani lõbusaim seik. Parimat adapteerimise strateegiat valima hakata on igatahes ebaõiglane, sest klassikaks võib saada nii Bornhöhega vabalt ringi käinud „Viimne reliikvia" kui ka tekstitruu „Kevade" ¹.

Kuigi Helen Takkini „Elu ja armastus" on väga kaugel raamatu sõnasõnalisest ümberjutustamisest, tundub lähemal vaatlusel, et Takkin ei ole koos Martin Algusega Tammsaaret siiski ainuüksi inspiratsiooniallikaks taandanud. „Elu ja armastuse" originaallugu pole üritatud muuta, vaid hoopis seda rõhutada ja kultiveerida. Kompromisse tehes on välja sõelutud raamatu kandvaimad põhiliinid, mille leiab filmis üles ja mis on mõningate mööndustega Tammsaare-truud.

Näiteks võib tuua Rudolfi (Mait Malmsten) tegelaskuju, kes on romaanis üsna tavaline keskealine fuckboy-figuur. Oma suutmatuses kestvaid suhteid luua mõjub ta lausa haiglaslikult. Seda võimendab Tammsaare oluline sümbol - viljatus, mille mõte on demonstreerida eelkõige hingelist puudulikkust. ²

Kuigi filmis Rudolfi viljatuse teemat ei tõstatata, on tema vaimne terviklikkus siiski küsimuse all. Ralf Sauter on Postimehes pikemalt kirjutanud Rudolfi vampiirlikkusest, millele viidatakse kord pundunud kaanide, kord „Nosferatu" ³ abil. ⁴ Lisaks on Rudolf tundlik „vere haisemise" suhtes ja viskab vähemalt ühel korral nalja verevande andmise üle. Vampiiri rollimäng annab erinevalt viljatuse ideest Rudolfile visuaalseks mõjulepääsuks tarvilikud tiivad - või peaks ehk ütlema „hambad", mis pidevalt uute ja veel rikkumata noorte tüdrukute järele kihelevad. Viljatusele romaanis vastabki vampiirlikkus filmis.

Kuigi vampiirisümbol on tabav, läheb see filmis oma pidevas kordumises ka pisut pealetükkivaks, lihtsustatuks. Täpse doseerimise küsimus kerkib ka mujal. Näiteks kärbes, kelle põrin kuulutab ärevamatel hetkedel ette loo õnnetut lõppu, hakkab filmi lõpupoole tüütama, nõnda et tahaks öelda: „Jah, ma sain juba aru!" Kui see kõrvale jätta, on Horret Kuusi juhitud helimontaaž aga suurepärane: Dvořáki „Serenaadi" tempo di valse sumbub grammofoni vaikides olematu kella närvilisse tiksumisse, andes märku mööduvate minutite painest, kui Irma (Karolin Jürise) oma meest koju ootab.
Irma armastuse absoluutsus
Teiste tegelaste sümbolid jäävad see-eest tasakaalukalt vihjeliseks. Püüdes leida seletust filmi lisatud vapside-liinile, näen selles Eedi (Ursel Tilk) meeleheite metafoori. Eestlaste mällu on vapsid salvestunud rahvusradikaalidena, aga ka aatemeestena, kellel pole moraalirelativistliku ja Pätsi toetava Rudolfiga midagi ühist. Vapside liin oleks saanud filmis Rudolfi ja Eedi põhimõtete erinevuse ühiskondlikku kandepinda veelgi rõhutada, kui oleks kaasatud näiteks romaanist tuttav ärevus, mida Eedi aatelisus Rudolfis põhjustas. Filmi nugaterav puänt ja sellele eelnev dialoog on siiski nii üksikisikute kui ka maailmavaadete põrkumise kontekstis tuumakas: kuigi põhimõttekindlus on voorus, saab ka sellega liiale minna.

Stsenaariumi rikkus, mis on saanud osaks Rudolfile ja Eedile tegelastena, on jätnud aga filmi-Irma romaani-Irma kõrval vaeslapseks. Romaani-Irma armastus on irratsionaalne ⁵, väljaspool inimlikke käitumismustreid. Irma armastuse „absoluuti" on analüüsinud 2019. aasta väljaande järelsõnas Eero Epner: „Rudolfi kurjusel .. [on] mehelik läte, ning sama võib ka öelda Raskolnikovi kohta, kelle vägivaldsust on väga raske ette kujutada naise sooritatuna. Sest naised on nii Dostojevskil kui ka Tammsaarel mõeldud millekski muuks. / Irma ja Sonja sarnasus on lühidalt kokkuvõetav ideega, et paratamatu kurjuse palge ees on ainus lootuskiir ennastohverdav armastus. [-] Kohtudes naisterahvaga, kes soovib ennast täielikult tühistada, seismaks absoluutse armastuse kaitsel, ei kohku aga Raskolnikov ega Rudolf mitte niivõrd naisesuse (rääkimata abielu) ees tagasi, vaid see, mis neid kohutab, on armastuse absoluutsus - sest säärane absoluut on kättesaamatu mitte ainult neile, vaid kogu inimkonnale." ⁶

Romaanis on Irma oma puhtuses, headuses ja elujõulisuses Rudolfi täielik vastand. Pigem on ta Tiina kui Karin, võimaldades näha Rudolfi ja Irma lugu „Tõe ja õiguse" viienda osa alternatiivlõpuna. Ka „Elus ja armastuses" püüab Rudolf Irmaga maaelust lunastust leida, ent tal ei jätku piisavalt püsivust. Teda ei suuda motiveerida isegi Irma maagiline kuju, vähemalt mitte nii, nagu Indrekut Tiina, kellega koos Vargamäe kraav lõpuks ometi kaevatud saab.

Võrdluses „Tõe ja õigusega" muutub arusaadavamaks ka „Elu ja armastuse" tagamõte. Tammsaare näitab, et Tiina moodi naistel ei pruugi üldse nii hästi minna, kui neil ei õnnestu oma armastust Indreku-suguste meeste pihta suunata. Väga lihtsustatult võiks öelda, et kuna Irma esindab „naiselikkuse ideaali", näitlikustab Tammsaare, et Rudolfi-sugustest meestest peaksid kaarega mööda käima mitte ainult harilikud naised, vaid ka inglid, haldjad ja vetevaimud. Isegi siis, kui rikutud mees saab kätte kõige ihaldusväärsema naise maailmas, ei ole ta võimeline ennast muutma.
Kõik alandlik ei vaja emantsipeerimist
Tammsaarelik „naiselikkuse ideaali" kujutamine võib tänapäeval paista anakronistlikuna, ent pole lähemal vaatlusel sugugi nii antifeministlik, kui arvata võiks. Tammsaare on sügavalt kriitiline meeste suhtes, kes ihaldavad naiste puhtust ja süütust, pakkudes selle eest vastu vaid valesid ja pettust. Emantsipeerumata traditsioonilise Irma asetamine sündmustiku keskmesse raskendab tehtud tegude kaalu: eneseteostuslike sihtidega naine suudaks lahkuminekuvalust ehk veel kuidagi taastuda, romaani-Irma hukutamine mõjub aga pühaduse teotamisena.

Karolin Jürise oleks oma mõtestatud siseeluga „absoluudi" rollis ideaalne, stsenaarium näeb aga ette midagi muud. Eneseteostuslike kirjanikueesmärkidega filmi-Irma on justkui kohustuslikus korras võimestatud ( empowered) kangelanna. Kuigi lood hakkajatest tüdrukutest on praegu igati moes, ei ole põlu all ka patriarhaalse süsteemi hammasrataste vahele jäänud kannatajannad. Sestap mõjub filmi-Irma emantsipatsioon Tammsaaret alahindavalt.

Löögi alla on nii sattunud isegi kõige olulisem - Irma enda armastus. Kuigi füüsilise kire olemasolu võib mõnes stseenis veel uskuda, siis Irma vastumeelsus Rudolfi armukeseks saamise vastu ei mõju mitte soovina saada tema abikaasaks, vaid taotlusena vältida igasugust edasist läbikäimist. Romaanis avatakse Irma sisekõnes lugejale põhjalikult abiellumise ja armukeseks olemise mõiste, filmis peab vaataja Irma nägemuse Rudolfist päris üksi lahti muukima.

Romaanis ei ole Rudolf erinevalt filmist trükitööstur ega Irma kirjanikuhakatis. Selline positsioonide rõhutamine filmis võimaldab näha Irma abiellumise motiive lausa majanduslikes ja eneseteostuslikes võimalustes. Irma armastust, mida romaanis võib interpreteerida „absoluudina", peab filmis tikutulega otsima, kuigi üksikud stseenid selle olemasolule vihjavad.

Nõnda jääb tunne, et uuem Tammsaare filmidiskursus laenab kirjanikult tegelasi ja sündmusi vaid selleks, et korrata tüüpilist „inimestevaheliste suhete" kulunud draamat. Tammsaare vertikaalne mõõde võimaldaks aga palju enamat, võimaldaks deemonite kõrval ka ingleid, emantsipeerunud naiste kõrval ka seninägemata jumalannasid. Kuigi ka Tanel Toomi „Tõe ja õiguse" ⁷ stsenaarium on hea, ei ole sealgi tabatud Tammsaare naisekäsituse müstikat, nagu on täheldanud Irene Saal. ⁸ Naist, kes ka tõeliselt Tammsaare naine oleks, meile uuem eesti film seega veel andnud ei ole.

Kuna tegemist on alles Helen Takkini debüütmängufilmiga, ei saa siiski välistada, et selline olend on tulekul. Kuigi film on kohati igav ja venib, annavad rohked sümbolid ja detailid aimu armastusega tehtud režissööritööst. Kasutamata ei ole jäetud kõikvõimalikke filmitehnilisi võimalusi. Näiteks ei jäta peaaegu mitte üheski Rudolfi-stseenis teda jälitamata kuldne valgus, mis voolab sisse kord akendest, kord elektrilampidest. Selles võib näha sümboolset seost elektrimaagiaga, mis maalt peeruvalgusest pärit Irmale kohe filmi alguses suurt muljet avaldab. Tuletoomine tekitab imetlust, nii et pole ime, et pidevalt valguslaikudes seisev Rudolf-Prometheus Irmale ihaldusväärne tundub.

Irma eneseteadvust näikse seevastu sümboliseerivat sinine: sinine on tema kleit, märkmik, uue magamistoa sein ja mitmes kaadris figureeriv meelespea, millega seonduv hüüdlause „mind meeles pea!" on igati kohane. Stseenis, kus Irma ja Rudolfi lahkuminek vältimatuks saab, paistab ühele Irma põsele kuldne päikesetõus, teisele heidab aga varju sinine toasein. Kui asi puudutab Irma tegutsemismotiive, ütleb valgus- ja värvikunst ehk enamatki kui stsenaarium.

Kiita võib „Elu ja armastust" visuaalse ja helilise külje eest. Mis aga stsenaariumi puutub, siis on originaaltekstile küll huvitavalt lähenetud, ent lõpptulemuses on alahinnatud Tammsaaret ja lihtsustatud tegelaste sümboleid. Maagia, mis filmi jõudnud, on stsenaristide käsitöö tulemus, mitte aga Tammsaare „feministliku ideoloogia" sügavama lahtimõtestatuse teene. Sel päeval, kui esilinastub film, mis ei pürgi pelgalt üldinimlike tegelaste taastootmise poole, vaid kus on julgetud katsetada ka Tammsaare naismüstikaga, saab lõpuks nentida: „Absoluutne täius on sündinud."

1 „Viimne reliikvia", Grigori Kromanov, 1969; „Kevade", Arvo Kruusement, 1969.

2 Maarja Vaino, Tammsaare üllatusromaan. Järelsõna romaanile „Elu ja armastus". Hea Lugu, 2014, lk 304.

3 „Nosferatu", F. W. Murnau, 1922.

4 https://kultuur.postimees.ee/7958640/arvustus-kibemagus-elu-ja-armastus-teeb-toele-ja-oigusele-silmad-ette

5 Mõistet on kasutanud mitmete Tammsaare naisfiguuride kirjeldamiseks Maarja Vaino.

6 Eero Epner, Üksinduse tumenev paratamatus. Järelsõna romaanile „Elu ja armastus". Tänapäev, 2019, lk 382-383.

7 „Tõde ja õigus", Tanel Toom, 2019.

8 https://www.postimees.ee/6869562/veel-kord-toest-ja-oigusest-sigade-madonna-ehk-faust-vargamael

# data[].attributes.attachment_link.description
Mängufilm „Elu ja armastus" (Eesti 2023, 118 min), režissöör Helen Takkin, stsenaristid Martin Algus ja Helen Takkin, operaator Alvar Kõue, helilooja

# data[].attributes.body
fotograafia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Juhan Kuus on oma fotodel tabanud midagi olemuslikku ühtlasi tõestades, miks meil üldse dokumentaalfotograafiat vaja on.

MARTIN BUSCHMANN
Näitus „Juhan Kuusi portreed. Lähedalt ja isiklikult", kuraatorid Kristel Laur ja Toomas Järvet. Juhan Kuusi dokfoto keskuses kuni 4. V 2024.
Enamiku näitustega on tihtipeale nii, et ega oskagi oodata, mida seekord näha saab. Kerge ootusärevus saadab pea iga uut näitusekülastust. Segu lootusest, et suure tõenäosusega üllatab näitus millegi meeldivaga, samal ajal kui taamal varitseb kerge hirm, et äkki ei meeldi. Ja siis on näitused, mille puhul on juba ette teada, et suure tõenäosusega saab näha midagi väga põnevat.

Muidugi on näituse sisu ja autori headuse üle otsustamine alati subjektiivne, aga näiteks ei tekkinud mul 2018. aastal Berliini biennaali ajal mööda linna ringi kolades hetkekski küsimust, kas ma ikka pean minema C/O Berlini uksest sisse vaatama Irving Penni „Centennial'i" näitust. Samuti ei pea ma pikalt mõtlema, kas astuda Tallinnas Fotografiskasse, et vaadata sealset Peter Lindberghi näitust. Täpselt samamoodi ei pea ma hetkekski kõhklema, kas pista nina dokfoto keskuse ukse vahelt sisse ja vaadata ära näitus „Juhan Kuusi portreed. Lähedalt ja isiklikult". Täiesti võimatu, et võiksin selles näituses pettuda.

Seda kahel põhjusel. Esiteks on dokfoto keskus mind alati suutnud üllatada ja teiseks on selle institutsiooni nimetus ikkagi Juhan Kuusi Dokfoto Keskus. Võimalus, et nende seinte vahel Juhan Kuusi näitus alt veab, on olematu. Võrdlus Penni või Lindberghiga pole siin üldsegi kohatu, sest ma ei leia, et Juhan Kuusi looming neile kuidagi alla jääks, ükskõik kui palju kuulsamad kaks esimest ka poleks. Kõik nad on äärmiselt tugevad portreefotograafid. Täpsemalt, kõigi kolme loomingu puhul on läbiv teema ikkagi inimene.

Juhan Kuus omakorda asetub dokumentaalfotograafias konfliktifotograafide alamkategooriasse. Kuusi võime liikuda nii füüsiliselt kui vaimselt inimesele lähedale on oskus, millest enamik fotograafe vaid unistada võib. Siinkohal jõuame selleni, miks Juhan Kuusi looming mind köidab. Selleks tuleb lühidalt peatuda millelgi, millel ma muidu üldse peatuda ei tahaks, nimelt fotograafia tehnilisel küljel.

Portreede puhul mind üldiselt ei huvita, mis kaamerat või objektiivi on kasutatud - enamasti ei muuda fototehniline pool fotot ei paremaks ega halvemaks. On väga spetsiifilisi olukordi, kus on parem kasutada üht või teist objektiivi ning ei saa öelda, mis on õige, mis vale. Ent kui rääkida Juhan Kuusist, kes oma loomingus kasutas valdavalt 35 mm ja 28 mm objektiive, on objektiivide teema peaaegu et kohustuslik. Imelik oleks kirjutada Jeanloup Sieffist ja mitte mainida 21 mm objektiivi (ja 28 mm, mida ta samuti kasutas) või Garry Winograndist, kelle nimi on peaaegu et 28 mm objektiivi sünonüüm.

Inimeste pildistamise puhul lainurga abil on kolm aspekti, mida jälgin ja mida iga alustav fotograaf peaks mõistma. Esiteks võimaldab lainurk kaasata kaadrisse keskkonna. Dokumentalist Juhan Kuusi puhul on seesugune objektiivi valik enam kui loogiline, nn „pea ja õlad" fotod siin kõne alla ei tule.

Teine aspekt on füüsiline lähedus. Ma ei arva, et fotograaf peaks Bruce Gildeni kombel kellelegi nina ette hüppama, vaid seda, et lainurgaga tõeliselt hea portree saamiseks peab pildistatav fotograafi usaldama, ta endale lähedale lubama. Rõhk sõnal „lubama". Fotograafia on inimeste pildistamisel halastamatu: kui pildistatav pole läheduseks valmis, saadakse foto inimesest, kellel on silmis ärev kohmetunud pilk. See ärevus tapab kõik muu, mis seal silmis muidu olla võiks.

Kolmas aspekt on aeg. Objektiivi kasutuses ei laiene see faktor ainult lainurgale, vaid kõikidele objektiividele. Kui keegi pildistab aastaid ja aastaid sama objektiiviga, teab ta une pealt, milline tulevane pilt välja näeb. Ilma pildiotsijasse vaatamata on juba ette teada umbkaudne kadreering. Objektiiv muutub fotograafi keha pikenduseks. Ja see on vaat et kõige olulisem. Pärast pikki aastaid fotograaf selle peale enam ei mõtle.

Kuusi portreed ei ole head ainult sellepärast, et ta kasutas üht või teist objektiivi. Nagu eelnevalt mainitud, hindan väga tema võimet pugeda inimesele lähedale. Ta on tuntud sellepoolest, et ta ei valinud pooli. Juhan Kuus on üks vähestest fotograafidest, kes põhimõtteliselt kogu elu järgis Robert Capa maksiimi „kui su fotod pole piisavalt head, siis sa pole piisavalt lähedal". Konfliktide vastaspooled lasid ta endale usalduslikult lähedale. Siit ka põhjus, miks on kõik tema pildid usutavad. Usaldavad silmad ei valeta. Vahet pole, kas neist õhkub uhkust, ülbust, muret, leina, teatavat leppimist ja apaatsust või siirast rõõmu. Kõik need tunded on tõelised ja tõelisi tundeid on enamasti raske fotole püüda.

Loomulikult on näitus täis ilusaid fotosid. On rõõmsamaid ja vähem rõõmsamaid hetki, kuulsamaid ja vähem kuulsamaid pilte. Siinkohal kutsun üles vaatama kuulsatest piltidest mööda. Ma saan aru, et Nelson Mandela ja Bill Clintoni kaksikportree, mis on tehtud Robbeni saare vanglas Mandela endises vangikongis, on silmapaistev ja tuntud. Kuulsad näod müüvad, aga minu arvates on Kuusi loomingus tähtsamad tavalised inimesed. Soovitan kolada mööda nurgataguseid, täpsemalt, nurgast nurka. Hoolikas otsija avastab sedasi pildi või pildipaari, mis võtab kokku nii hea portree kui ka selle, mille pärast meil üldse fotograafiat, eriti dokumentaalfotograafiat vaja on.

Ühes nurgas on kaks pisikest mustvalget fotot. Mõlemast on võimalik väga kiiresti üle või mööda vaadata, aga ei peaks. Üks kujutab rühmas suitsetavaid valgeid mehi, ilmselgelt millegi ootuses. Õhus on ehk kerget ärevust, kuid üldiselt on mehed enesekindlad. Teine, selle kõrval olev pilt kujutab mustanahalist ema väikese pojaga. Poisi püksid on rebadel ja tema tagumik ja reied oleksid nagu millegagi kaetud. Kummardudes pildile lähemale avastab vaataja õõvastusega, et tegemist on armidega. Naise näoilmet on võimatu siinkohal kirjeldada. Sellist lootusetuse tunnet, mis on ema silmades, ei ole ma veel fotol näinud.

Siinkohal peangi kahjuks nentima, et hea foto ei tähenda alati teps mitte head sündmust. Fotograafiliselt on tegemist väga hea fotoga. Või siis fotode paariga. Igas muus kontekstis oleks ema ja poja pilt võrreldav igati tavalise portreega, kus tabatud hetkel on laps keeranud korraks fotograafile selja ja piilub üle õla. Paraku pole see nii. Tänases ühiskonnas, kus tihtipeale kiputakse fotosid keelama või siis nentima, et üks või teine foto ei ole sobilik (näiteks fotod kodututest, mida on samuti näitusel meeletult palju) peaks rohkem tähelepanu pöörama sellele, et pildil kujutatud olukord ei oleks üldse tohtinud fotograafi ees avaneda.

Ehk et küsimus ei tohiks üldse olla, kas sellist pilti tohib teha või seda avaldada, vaid kuidas me saaks ühiskonnana areneda nii kaugele, et midagi sellist enam ei juhtuks. Mitte ükski kirjeldus ei suuda edasi anda, mis tunne on seda fotot vaadates, ning seda tunnet, mis on ema silmades. Inimese valu ei ole võimalik lavastada, seda valu ei ole ka alati võimalik adekvaatselt sõnadega kirjeldada, kuid iga inimene, kellel on kas või grammikenegi empaatiavõimet, on suuteline seda tundma, kui ta seda fotot vaatab.

Igal juhul soovitan kindlasti seda näitust vaadata, ja vaadata pikemalt, kui võib-olla tavaliselt üht fotonäitust vaadatakse. Ja veel kord: vaadake silmi! Juhan Kuus on meister inimeste pildistamisel ja inimese silmad ei valeta.

# data[].attributes.attachment_link.description
Juhan Kuus on oma fotodel tabanud midagi olemuslikku ühtlasi tõestades, miks meil üldse dokumentaalfotograafiat vaja on. MARTIN BUSCHMANN Näitus „Juhan Kuusi portreed. Lähedalt ja isiklikult", kuraatorid Kristel Laur ja Toomas Järvet. Juhan Kuusi dokfoto keskuses kuni 4. V 2024. Enamiku näitustega on tihtipeale nii, et ega oskagi oodata, mida seekord näha saab.

# data[].attributes.body
Mentaalne tervis

https://www.vikerkaar.ee/archives/30415

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
MARTA PULK
Õndsad on need, kes on vaimus vaesed, sest nende päralt on taevariik.
1.
Kaja võtab mind vastu Pärnu psühhiaatriakliinikus Roosi tänava nurgal. Selles eestiaegses majas on kunagi ravitud tuberkuloosihaigeid, ilmselt teeb mereõhk kopsudele head. Aga täna, sel pimedal talveõhtul, istun endise kopsuhaigla fuajees mina ja ootan. Ma olen 15 ja passin seal seepärast, et olen juba kaks kuud keeldunud kooli minemast. Igal hommikul lähen hoopis õdedest sõbrannade koju, kellel on arvuti. Võtan vasakult uksepleki alt võtme, keeran ukse lahti ja veedan terve päeva, vahtides internetist komöödiasarju, lugedes kõmu-uudiseid ja vahepeal vaadates pornograafilisi pilte, mis laevad hästi aeglaselt rida rea haaval ja ma kardan samal ajal, et sõbrannad või nende ema võivad ootamatult koju saabuda. See, et ma olen seal, mitte koolis, ei ole saladus. Seda teavad nii sõbrannad kui meie emad.

Psühhiaatri kabinet on valgeks võõbatud seintega hämaravõitu ruum. Viiekümnendates blond naine palub mul istuda ja küsib, et miks ma siis ometi koolis ei käi. Räägin talle, et see ajas mind nutma. „Mis ajas nutma?" Et kui ma näen näiteks seda, et klassikaaslasel, kes tassib õpikuvirna, ei lükata tooli tee pealt eest, tabab mind selline kurbus, et hakkan lahinal nutma. Nii ongi. Ma olen lõpmata kurb ja ma ei tea, miks.

Kaja laseb mul jutustada oma elulugu. Räägin talle vanemate lahutusest, kolimistest, sellest, et õppisin varakult lugema ja et enda arust on mul olnud õnnelik lapsepõlv. Ta küsib, kas ma arvan, et mina olen oma vanemate lahutuses süüdi. Seni polnud arvanud, aitäh selle mõtte eest. Mõtlen, miks selles vanuses naised kõik natuke paistes tunduvad. Kaja kirjutab mulle antidepressantide retsepti ja käsib kahe nädala pärast tagasi tulla.

Ma võtan rohtu, aga miski ei muutu. Kahe nädala pärast uuesti kohtudes kirjutab Kaja mulle kangemad ravimid ja lisab neile rahustina Xanaxi, muud ta eriti ei seleta. Astun kabinetist välja, seisan tänavanurgal ja lasen peenel lumel oma näole langeda. Teravad lumehelbed tunduvad nahal kui sädemed ja ma hingan kopsud täis karget talveõhku. Ma olen kasutu inimene. Samal õhtul otsustan, et kui ma ise ennast korda ei saa, siis üha kangemad rohud mind ka ei aita. Õnneks on mul mõned vanemad sõbrad, kes minust üle jäänud ravimid rõõmuga ninna tõmbavad.

2.
Ene on minu esimene psühholoog. Ta teeb mulle harjutusi: näiteks palub leida ebameeldiva tunde või pinge oma kehas, siis kujustada see pilveks ja saata see aknast välja. Lõpuks palub ta mul silmad lahti teha ja küsib:

„Mida sa praegu kõige rohkem tahaksid?"

Süüa.

Ene noogutab ja läheb kõrvaltuppa. Naastes on ta alustaldrikule kuhjanud paar küpsist ja mingeid eksootilisi kuivi komme, mille ilmselt on mõni kolleeg reisilt kaasa toonud. Ma tänan ja söön. Ene näitab mulle, et kui tahad liikuda edasi, aga vaatad kogu aeg tagasi, võib kogemata täitsa viltu kõndida, sest siht kaob silme eest ära. Seda demonstreerides koperdab ta näitlikult laua otsa. Vaatan tema keskealise kõhetu keha rahvateatri-sarnast etteastet ja ei saa päris täpselt aru, mida ma siin teen. Mul ei ole temaga kõige vähematki ühist. See naine tundub mulle eluvõõra ja tobedana, ehkki küpsised on head. Pärast teist korda ma enam tagasi ei lähe ja otsustan, et psühholoogidest mulle selleks eluks piisab.

Kuidagi tulen ma oma esimesest depressiivsest episoodist siiski kuude jooksul välja. Lähen tagasi kooli, teades, et mu vene keele õpetaja on klassile jutustanud lugusid sellest, kuidas ta nägi mind Pikal tänaval bussi ees seismas ja seda käega kinni pidamas. See ei ole tõsi, aga õpetaja Toomel on üldse huvitavad lood. Näiteks kuidas ta kord lennukiga sõites põrandas olevast praost maakera nägi või kuidas tal jäid veeparki külastades delfiinid nägemata, sest just eelmisel päeval oli keegi mees nad pisikesest pudelist ära mürgitanud. Lähen tagasi kooli, teades, et mu klassijuhataja on emale telefonis karjunud: „Öelge see välja, me teame küll, mis toimub!", arvates, et küllap olen ma 15-aastasena kogemata lapseootele jäänud ja nüüd püüab perekond suurt häbi kinni mätsida. Ei tea tema, et ma olen äärmiselt süütu ja vaatamata sellele, et veedan oma õhtud mingis peokommuunis seebimaitselist siidrit juues, ujun ma oma naiivsusega läbi ka väga kahtlastest olukordadest. Teen veerandi tagantjärele ära ja saan tunnistusele oma esimesed kolmed.

3.
Ma olen lõpetamas ülikooli. On kevad ja ma olen kolm aastat järjest täiskohaga koolis ja tööl käinud. Monteerinud lugematul hulgal filme ja selliseid telesaateid, kus ilusad tüdrukud Alari Kivisaare juhtimisel kohvreid lahti teevad. Magan keskmiselt neli tundi ööpäevas, sest kuueni on Mustamäel kool ja vähemalt südaööni Lasnamäel töö.

Selle juures tunnen end süüdi, sest kui kinno lähen või koolitunnis film mängima pannakse, jään magama, põhimõtteliselt kohe, kui tuled kustutatakse. Isegi siis, kui ma enese ärkvel hoidmiseks kõrvalestad veriseks näpistan. Mu õde ütleb ühe oma esietenduse järel, mille poolenisti maha magan, et ta ei kutsu mind enam kunagi ühtki oma tükki vaatama. Ja mul on häbi. Sest ma kardan, et ma olen lollakas. Kardan, et äkki ma magan sellepärast, et ma ei oska kõrget kunsti hinnata. Kardan, et kohe-kohe näeb keegi läbi, et ma ei kuulu siia intellektuaalide hulka, ja saadab mu Pärnusse tagasi, kus ma pean elu lõpuni Kaubamajakas töötama. Sest nagu rätsepast isa mu erialavaliku peale ütles: „Maailmale ei ole vaja rohkem keskpäraseid kunstnikke." Nii et ma varjan oma piinlikku väsimust ja katsun teha veel rohkem tööd, et mitte olla keskpärane.

Kolmanda kursuse suveks olen nii väsinud, et iga paari tunni järel põgenen hingeldades tualetti ja surun sõrmed portselanist kraanikausi külgedesse, nii et nukid valged. Vaatan endale peeglis otsa ja kordan: „Sa saad hakkama." Saangi. Kolm minutit ahastust, siis üks sügav sissehingamine ja tööle tagasi. Ehkki akna peal suitsu tehes mõtlen salaja, et kui kukuks siit alla? Naljakas on see, et mulle meeldib see töö, mulle meeldib kool. Kõik on põnev, loominguline ja ilus. Inimesed on intelligentsed ja huvitavad. Ainus mure on, et ma ei jaksa eriti elada. Kui pärast tööd koju jõuan ja välisukse lukku keeran, vajun sinnasamasse põrandale kägarasse ja nutan kaks tundi järjest. Ja ometi ei ole ma enda meelest kunagi suitsiidne olnud - mul pole kunagi olnud aktiivset soovi ennast ära tappa. Aga ma olen alati lootnud, et ma ei ärka hommikul üles või et äkki ma jään homme kogemata bussi alla.

Arstide juurde ma siiski ei lähe. Eelmisest korrast on kehv maitse suus ja mul ei ole neisse usku. Kuna ümbritsev mantra sisendab, et „elu ongi raske", järeldan, et minuga toimuv on normaalne. Küllap on siis kõigil nii raske, aga teised tunduvad ometi hakkama saavat. Seega on mu enda vastutus lahti muukida, kuidas elamine käib. Ilmselt tuleb mul lihtsalt rohkem pingutada. Ja ma pingutangi, nagu vähegi suudan.

Kuni enam ei jaksa. Kaks päeva pärast magistrantuuri algust istun oma õpetaja kabinetis ja ütlen, et tahan paberid välja võtta. Teisel pool lauda kõrgub mu mentor, filmikunsti guru ja suur teejuht, kelle egiidi all olen kolm aastat hoolega filmitegijaks kasvada püüdnud. Jüri pakub mulle suitsu ja veenab, et eksmatti ei tasu võtta, muidu tulevat muu elu vahele ja lähengi kaotsi. Pisarad voolavad mööda mu põski alla ja ma olen vait. Mul ei ole midagi öelda. Mul ei ole midagi anda. Ma olen tühi. Jüri tõstab oma nikotiinist kollase käe nikotiinist kollase habeme kohale ja piilub läbi sõrmede. „Marta, teeme niimoodi," ütleb ta. „Teed nii palju kui jaksad, ja ülejäänu koha pealt ma vaatan läbi sõrmede."

Kolme päeva pärast sureb Jüri ära.

Koos tema lahkumisega variseb kokku kogu mu maailm. Mitu aastat on filmikool olnud A ja O ning mul ei ole elu väljaspool seda. Suure pühendumise deviisi all on hääbunud mu suhted vanade sõpradega ja tegelikult ka perekonnaga, kellega kohtume pühade ajal ja siis ka nõnda, et teen suure osa ajast teises toas tööd. Aga kriisis, kui tundub, et kogu filmikooli ähvardab järsu isatajäämise järel kokkukukkumine, mobiliseerub mu aju täielikult. Mu depressioon taandub ja ma jätkan täistuuridel. Sest ma jaksan jälle. Veel enam, patsutan endale haiguse iseseisvalt seljatamise eest õlale ja usun, see garanteerib, et ma ei pea enam kunagi nii pimedasse auku jõudma.

Ma olen lõpuks depressiooni võitnud!

4.
Aasta hiljem. Peene erakliiniku seinad on beežid. Ruumi siseneb beežis kampsunis psühholoog ja istub laua taha. Seinal laiutab ebamäärane kunstiteos. Nii olemuslikult beežis keskkonnas pole ma kunagi varem viibinud. Psühholoog kordab muudkui mu nime. „Hästi, Marta." „Mida sa, Marta, neil hetkedel tunned?"

Ma olen ta ise välja otsinud. Hoolega guugeldanud, sest depressioon on tagasi ja ma ei ole valmis seda enam üksi läbi tegema. Asja teeb keeruliseks see, et mul on probleeme autoriteediga ja vähe usku, et keegi mind üldse mõista saab. Selle naise näol on aga tegemist erialaliidu juhatuse liikmega, ühe esimese erakliiniku rajajaga. Ja ma mõtlen, et kui üldse, siis teda ma ehk suudan uskuda. Räägin talle oma eluloo ära. Daam annab mulle paberilehe meeldivate tegevuste nimekirjaga, mis võiksid meeleolulanguse korral aidata.

„Toa koristamine".

„Paadisõit".

Aitäh.

Perearst on mulle juba kirjutanud antidepressandid ja uinumiseks rahustid. Daam õpetab mulle paar tehnikat, kuidas tulla toime negatiivsete sundmõtetega. „Kui ootad number 18 bussi, aga tuleb number 8, siis mida sa teed? Kas lähed selle peale või otsustad, et ei, mina ootan number 18, ja lased valel bussil mööda sõita? Mõtetega on samamoodi." Sellest on abi. Enne temaga kohtumist ei olnud mul aimugi, et ma saan oma mõtete hulgast üldse mingeid valikuid teha. Pärast kolme seanssi kuulutab ta mind terveks ja saadab oma elu elama.

Ma võin minna, sest mul ongi parem. See on kolmas kord, kus ma olen ennast mingisugusest august välja kaevanud ja ma olen kahekümnendate keskpaigas. Aga see muster, teadmine, et järgmine kokkukukkumine varitseb kohe nurga taga, on kurnav ja hirmutav.

Ma ei tea, miks see nii on. Näen ainult, et kui ma teen tööd, siis sellise põlemisega, et ma ei suuda peatuda, see haarab mind täielikult nii päeval kui ööl. Ma unustan süüa. Tajun, et ilmselt töötan ma üle, aga kui üritan puhata, tabab mind tohutu ärevus. Ma ei suuda alustada ühtki asja, milleks pole välist motivatsiooni - kas tähtaega või teist inimest, kes mind ootaks. Enda pärast ei jaksa ma voodistki tõusta, inimestega rääkida, lugeda. Kõige imelikum on see, et mul peab kogu aeg miski mängima. Ei, ma ei kuula muusikat. Ma vaatan samu seriaale kümneid või isegi sadu kordi. Kuna need on mul juba peas, ei pea ma neile liiga palju tähelepanu pöörama ja saan rahulikult keskenduda muudele toimingutele. Mu arvuti rändab minuga kaasa igal sammul - kui ma teen süüa, mängib seriaal köögilaual. Kui jään magama, siis voodi kõrval. Kui ma lähen duši alla, on arvuti pesumasinal või tualetipoti kaanel. Minu päevas ei ole sekunditki vaikust, välja arvatud siis, kui ma räägin mõne teise inimesega või teen täielikku keskendumist nõudvat tööd nagu kirjutamine või montaaž. Ühel hetkel kõnnin tänaval nii, et kõrvaklappidest kostab sari, ühes käes on sigaret ning teises käes raamat, mida käigu pealt loen.

Kui ma need asjad maha paneksin ja vaikusesse jääksin, saaks mu hirm mind kätte. Hirm, et ma olen üksi ja ma suren üksi ja et ma ei tohiks üldse loominguga tegeleda. Ainus hetk, kui ma ei karda, on siis, kui keegi seab küsimuse alla midagi, millesse ma väga usun. Siis ei ole mul jällegi piire ja võin inimestega kogemata riidu minna, sest ütlen asju liiga otse välja ja kritiseerin ilma taktitundeta, nagu oleks ausus mingi voorus iseeneses. Kipun vaidlema, sest kuna minu peas on alati 6000 võistlevat mõtet korraga, on diskussioon mulle täiesti loomulik seisund. Mõned inimesed käivad minust kaarega mööda, teised jälle peavad seda mu vooruseks - ma olen kirglik, alati valmis võtma riske või veel ühe tunni, et leida parim võimalik lahendus. Ma suhtun igasse filmi, nagu see oleks kõige tähtsam asi maailmas, ja tänu sellele tuleb mul töö hästi välja.

Aga mul ei ole selle sees valikut. Mina ei saa öelda, et „tänaseks aitab" või „hommik on õhtust targem", sest minu peas ei ole stoppnuppu. Ja kui töös see muster kohati isegi toimib, siis suhetes on see eranditult destruktiivne. Iga tüli on lõputult intensiivne ning lihtsalt kinnitus sellele, mida ma salaja ise tean - ma olen laisk, kasutu ja rumal inimene, keda ei olegi võimalik armastada.

Ehkki ümberringi on inimesed, tajun end täiesti isoleerituna. Oskan osadust tunda ainult läbi kannatuse. Ma olen maailmaga üks tema viletsuses. Minu ja poetaguse joodiku vahel ei ole piiri. Tean iga oma rakuga, et sama hästi võiksin see olla mina. Elu dihhotoomia kasvab iga päevaga - väliselt on kõik justkui korras, aga sisemuses olen ma igas hetkes millimeetri kaugusel murdumisest. Sekundi murdosa lahutab mind sellest, et kukkuda läbi elu lõimede lõputusse sügavikku.

5.
Sõidan sõbrannaga nõia juurde. Väga suur armastus on saanud otsa ja ehkki mina tegin talle otsa peale, ei saa ma isegi aru, miks. „Võibolla sa ei olegi loodud kellegagi koos elama," hindab mu isa nagu muuseas. Nõid paneb mulle madalas suitsutares kaarte ja näeb selgelt, et minu elus on alanud seitsme aasta pikkune enese taasloomise tsükkel, suurte muutuste aeg. Ta on müstiline ja tume, kõneleb teravalt ja otsekoheselt, nagu mulle meeldib. Mulle sobib ta narratiiv. Siin on, millest kinni hakata. Ees on lihtsalt suurte muutuste aeg. Kõik läheb paremaks. Mulle toob õnne suure linnu sulg.

6.
Aasta eelviimasel päeval leian end siiski Paldiski maantee psühhiaatriakliiniku erakorralisest vastuvõtust. Väljas on hall ja lörtsine, roheline koridor aga mõjub rahulikult ja turvaliselt. See on esimene kord mitme päeva jooksul, kui ma voodist püsti olen tõusnud. Kõrvaltoolil istub umbes minuvanune elegantses pluusis naine ja tihub nutta. Ta oleks ilus, kui ta nägu poleks nutust nii pundunud. Meesterahva saatel astub sisse veel üks naine, ka umbes sama vana. Tema juuksed on pulstunud ning ülekaalulise kiledressides keha liikumist saadab imal kusehais. Ilmselgelt on ta pesemata nädalaid, kui mitte kuid. Istume kõrvuti ja ootame. Ühevanused, ühtmoodi haledad.

Mind võtab vastu doktor Ülo, kuuekümnele liginev pikka kasvu õlakas mees. Tema sinise, vestiga ülikonna püksisääre alt piiluvad värvilised sokid. Ta mõjub edevalt ja meenutab mulle üht kursavenda, kellele meeldis väga iseenda hääle kõla.

„Kas perekonnas on ka teistel vaimse tervise probleeme esinenud?"

Jah, võib vist öelda, et emal ja õel on meeleoluhäireid olnud.

Ülo kontrollib arvutist mu nime... Pulk. Ja läheb elevile. „Oo, ma mäletan üht korda, kui teie õde öösel tuli! Ma olin siis valves," ütleb ta erutunult.

See on ilmselt kõige imelikum koht, kus keegi mu näitlejast õe nime peale sapsu on läinud. Esiteks ma tean, mis juhtumile ta viitab. Teiseks tean, et see, kuidas tema olukorda kirjeldab, ei ole täpne. Ja kolmandaks olen ma päris kindel, et ta ei tohiks minuga teise inimese delikaatseid isikuandmeid jagada, olgu see mu õde või ei. Ülo ajab mind närvi. „Kas see on kuidagi minu raviga seotud?" küsin ma trotslikult. Ei, seda mitte. Ta kirjutab mulle samad antidepressandid, mida olen kunagi varem võtnud, aga kui ta retsepti üle laua minuni lükkab, näen ma sellel laiutamas oma õe nime. Liisa Pulk.

„Vabandage, see ei ole minu nimi."

„Mida?"

Ülo pöörab paberi ringi ja värvub näost punaseks. Äkki on ta nagu häbelik poisike, kes ei tea, kuhu silmi peita. „Ma teen kohe uuesti," püüab ta kiirelt uut retsepti printida, aga tema käed värisevad suurest piinlikkustundest ja tal tuleb mitu korda uuesti trükkida.

„Ärge palun õele öelge."

Esimese asjana kabinetist väljudes helistan Liisale ja saame mõlemad naerda. Kuidagi kergem on olla.

7.
Meditatsioonilaager, mida paljud sõbrad on kiitnud, on täiesti talumatu. 10 päeva vaikust, iga päev 11 tundi meditatsiooni. Ei ühtki sõna ega isegi pilguvahetust teiste inimestega. Ainult mina iseendaga, paljukardetud vaikuses. Kaheksandal päeval palun vestlust õpetajaga ja küsin, mida teha, kui ma muudkui ootan, et läheksin valust läbi, aga see tuleb kogu aeg tagasi? Ma istun sellega, aga see ei taandu. Mida ma tegema pean?

Õpetaja sõnab, et valu on nagu kommikauss. Ühel hetkel saab see tühjaks. Aga niikaua kui komme jätkub, maitsevad nad kõik ühtemoodi.

Keset üht istumist torman saalist välja ja jooksen metsaalusele jalutusrajale, saamata isegi aru, kas hüsteerias või eufoorias. Ma klammerdun ühe suure puu tüve külge ja vaatan tema koorel keerduvaid kujundeid. Nii loomulik, ilus ja ülev. Olen rohkem kohal kui kunagi varem ja samas tundub, et maailm mu ümber pöörleb peadpööritava kiirusega. Sõrmed jooksevad mööda puutüve, kui küsin valju häälega: „Kas sina tuletad mulle meelde, et ma olen eluga ühenduses, siis kui ma lähen tagasi inimeste maailma, kus on olemas käekellad ja apelsinijuust ja kõik see muu imelik?" Surun ennast juurte vahele ja püüan puu sisse ära sulada.

Pärast on umbes kuu aega väga hea olla.

8.
Konstellöör Margit võtab mind vastu oma kodus vana puumaja teisel korrusel. Ta teeb akna peal suitsu ja joob alkoholivaba õlut. On teisipäev ja lõunane aeg. Palun luba tualetti kasutada ja sinna sisenedes peatub mu pilk tema kraanikausil. Selle ümber on hirmsas koguses igasuguseid purke ja totsikuid, pind nende ümber on mustusest rasvane - nagu siis, kui asjad on väga kaua seisnud. See meenutab mulle mu tädi vannituba. Mul hakkab õudne. Usaldus selle inimese vastu kaob ära. See ei ole ühe hästi toimiva inimese kodu. Pool seanssi näen vaeva selleks, et teda ikkagi kuidagi usaldada. Kuidas unustada ümbritsev ja lasta valla oma valusaimad tunded koos võõra inimesega, kes tundub sama abitu kui sa ise?

9.
Söön oma antidepressante ja olen enda arust enam-vähem inimene. On selline pehme, elule alistunud tunne. Maailmas möllab koroonaviirus ja kõik on oma kodudesse pressitud, nii saan ka mina oma viletsusega üksi olla. Keegi ei näe, kuidas lapin järjekordselt murdunud südant ja katsun paralleelselt aktsepteerida mõtet, et ma vist ei jaksa enam kunagi tööd teha. Ühel päeval leiab sõbranna telefonis, et ma peaksin ikkagi psühholoogi juurde minema. Ma ei vaidle vastu, olen elu lükata-tõmmata. Valime üheskoos spetsialisti välja.

Kristjan on suure kliiniku kodulehel välja reklaamitud kui psühholoog ja psühhoanalüütiline terapeut väljaõppes. Ta on pikk ja ilus, tahab muudkui rääkida lapsepõlve kogemustest-mustritest ning tema juures tuleb kindlasti käia kord nädalas. „Sest see võimaldab siinse progressi ka päriselt igapäevaellu integreerida." Igal nädalal istun tema suurejoonelise linnavaatega kabinetis ja lahkan seda, kuidas käitus minu ema ja kuidas isa. Millised uskumused ja tõekspidamised olen neilt üle võtnud? Millised osad minu mõtlemisest ja käitumisest on reaktsioonid hoopis varasematele traumadele ja protsessidele?

Jungiaanina orienteerub ta hästi mütoloogias, kasutab hooletu elegantsiga metafoore ja lugusid, mis mulle filmitegijana väga hästi istuvad. Märkan, kui palju esineb minu sisekõnes sõna „pean". Tõepoolest, hämmastav, kui paljude asjade kohta ma suutsin üle kolmekümne aasta arvata, et PEAN neid tegema või olema. Jumala ausõna, ma tõesti ei teadnud, et mul on siin elus ka mingid valikud.

Käin teraapias religioosse järjekindlusega. Mulle avanevad hoopis uued vaatenurgad elule ja saan iseenda osas üha targemaks. Kuni ühel hetkel enam ei saa. Ma olen oma elus teinud suuri muutusi - läinud uuesti kooli, jätnud maha oma armastatud eriala, pingutanud kohusetundlikult oma uues suhtes. Sellele vaatamata on mul kogu aeg halb olla, sest mingid baasmustrid ei ole muutunud. Aga ma käin seal edasi. Vaimne tervis on muutunud mu elu keskpunktiks, mille ümber tiirleb kõik. Ma teenin raha selleks, et viia see psühholoogidele, sest mul ei ole valikut. Muidu ma ei elaks. Kesknädalane kohtumine Kristjaniga on kujunenud mu kaootilises elus üheks oluliseks pidepunktiks ja ma olen oma terapeudile selle eest siiralt tänulik. Tunnen mingit lojaalsust ja kuuluvust ning loodan meeleheitlikult, et kui seda tööd tublisti edasi teen, siis peame me ühel hetkel jõudma mingi järgmise läbimurdeni.

Aga ei jõua. Istun seal kabinetis igal nädalal 70 euro eest tunnis ja räägin sama juttu. Iga asi jõuab tagasi ema ja isani. Mulle hakkab tunduma, et me õngitseme mingit traumat sealt, kus seda ei ole. Kristjanit see ei häiri. Eks ta on minuga oma sissetulekus arvestanud. Pärast kolme aastat katkestan lõpuks siiski teraapiaprotsessi ja jätame südamlikult hüvasti.

10.
„Mul on vaja mingeid oskusi õppida. Prioriteetide seadmine. Emotsioonide reguleerimine." Kliiniline psühholoog Margus, kelle juurde olen aja pannud, kuulab mu sissejuhatuse ära. Jälle peab oma elulugu seletama. Istun, nagu juba harjunud - käed tublisti põlvedel, vuristan oma biograafiat ette ja hoian pisaraid tagasi.

Margus pärib mõne asja kohta, tundub, et tal on mingi konkreetne mõte.

Ja järsku saabub see hetk.

„Kas keegi on kunagi ATH-d kahtlustanud?"

Ei ole.

Ma tean enam-vähem, mis see on. Aktiivsus- ja tähelepanuhäire. Kahel sõbral on see diagnoos ja ma olen seetõttu natuke lugenud. Margus ütleb, et seda võiks uurida. Kabinetist väljudes võtan taskust telefoni, leian sel teemal kiiresti ühe eestikeelse podcast 'i ning panen mängima. Ja saan aru, et see kirjeldab mind üks ühele.

Üks ühele.

Ma olen kolmkümmend neli.

11.
Perearst soostub tegema e-konsultatsiooni psühhiaatrile, et uuringutele pääseksin. Sellele vastab valvepsühhiaater, juhuse läbi just doktor Ülo, seesama, kes ravimid mu õe nimele kirjutas. Ilma vastuvõtulegi kutsumata hindab ta hüpoteesi „vähetõenäoliseks, sest vastasel juhul oleksid sümptomid avaldunud juba lapsepõlves. Kuna varem on häid tulemusi andnud antidepressandid, soovitan uuesti alustada ravi nendega." Mul läheb silme ees mustaks.

Käi vittu, Ülo.

Mulle jääb segaseks, millise info alusel ta otsustab, et mul lapsepõlves sümptomeid ei olnud või millised on need antidepressantide head tulemused, millega ma iga paari aasta tagant läbipõlenuna ja sügavas depressioonis tagasi arsti juurde jõuan? Ja muidu, mitmel tüdrukul diagnoositi Eesti Vabariigis 90ndatel ATH? Ma olen valmis doktor Ülo sügavalt perse saatma. Olen ühekorraga oma elu suurimas segaduses ja totaalselt mobiliseeritud. Fuck it, ma leian selle raha, teen läbi 500-eurose diagnostilise protsessi kuskil erakliinikus. Ja saan lõpuks teada, et see on see.

Ma olen kolmkümmend neli.

Vaikus.

Vaatan üle õla ja jälgin, kuidas killud minu elust sulavad korrapäraseks kristalliks.

Ma näen selgelt.

Ma olen nii õnnelik.

Ma olen nii vihane.

Et kõik mu hädad ei tule siis sellest, et mu isa oli kauge ja ema ärev? Et mu elus siiski ei olnud tingimata seitsmeaastast enda uuestiloomise perioodi? Et minu organism lihtsalt ei tooda sama süsteemi järgi dopamiini, mille abil neurotüüpiline aju motivatsiooniks vajalikke ahelaid ehitab? Et ma istusin kolm aastat väidetava psühholoogi vastas, kes ei tulnud selle pealegi, et mul võiks olla mingi neuroloogiline eripära, vaid urgitses oksendamiseni mingit traumat? Et ma jõudsin oma elu täiesti ära lammutada, lootuses, et kui ma teen küllalt suuri muutusi, siis peab olukord paranema?

Ma kohanen. Kõik asetub uude valgusesse. Nüüd läheb segaseks.

Ma tunnen ääretut hirmu, et see diagnoos diskvalifitseerib mind kuidagi. Kas mul ongi mingi erivajadus? Ma tunnen end reedetuna, et keegi seda varem ei märganud. Ja kõige enam tunnen ma tohutut kergendust, et lõpuks on olemas mingi seletus, miks ma ärkan igal hommikul üles, vihates nii ennast kui elu. Sest koos seletusega võib leiduda ka lahendus ja jumal teab, ma olen selle eest võidelnud. Ma olen võidelnud oma elu eest, iga päev.

Iga neljas naine, kellel on ATH, on teinud katse endalt elu võtta. Ligi veerand sõltuvushäiretega ravile pöörduvatest inimestest on ATH-diagnoosiga. Et seda on ajalooliselt peetud poiste haiguseks, saavad naised diagnoosi enamasti alles 30ndates-40ndates eluaastates, kui üldse. Selle häire all kannatavatele naistele lüüakse tihti külge hoopis meeleoluhäirete silt ning neile määratakse meestest pea kolm korda suurema tõenäosusega lihtsalt antidepressante.

Uuringute põhjal võib oletada, et umbes 5% naistest vastab ATH kriteeriumidele. Eestis tähendab see ligi 36 000 naist. Ehk siis kümned tuhanded eesti naised võivad elada ilma diagnoosita aastakümneid, arvates, et nad on lihtsalt kasutud, laisad ja rumalad. Minna hambad risti läbi elu, pidades end läbikukkunuks, teades, et nad on võimelised rohkemaks, ja uskudes, et nad lihtsalt ei pinguta piisavalt.

Ma tahan karjuda. Kui kõrini on mul mingitest vanakooli jorssidest, kes peavad sarnaseid sümptomeid naiste puhul meeleoluhäireteks. Kui õudne on see, et meie riigis võib ennast psühholoogiks nimetada inimene, kellel puudub kutsetunnistus ja pädevus ära tunda reaalset probleemi. Mul on kõrini ravitsejatest, konstellööridest ja teistest, kes esitlevad arvamusi faktidena, ingliterapeutidest ja spirituaalsetest ossidest, kes joodavad inimestele mingeid ainekokteile ning jutustavad kaksikhingedest ja muust jurast. Mind ajab närvi, et kui ma tagantjärele guugeldan oma esimese psühholoogi Ene nime, näen, et ka tema on hoopis holistiline terapeut, kes jagab oma sotsiaalmeedias Ants Rootslase saadet. Mul on kõrini inimestest, kes põhjendavad iseloomuomadusi tõsimeeli tähtkujudega ja peavad end sealjuures intelligentseteks. Kui ma veel ühe korra pean kuulma „jäärade eripäradest", siis ma löön sulle selle Maalehe horoskoobiga vastu pead. Ma põlgan neid inimesi, kes oma teadmatuses teevad teistele kahju ja võtavad neilt selle eest veel raha. Ja samal ajal olen ma tänulik. Sellele ühele mehele, kes pärast minu 20 aastat vaimse tervise süsteemis tundis ära, millega on tegemist. Neile tarkadele naistele - psühhiaatrile ja psühholoogile -, kes õpetavad mind täna, kuidas elada ja, veel enam, õitseda, sellise ajuga, nagu minule juhtumisi antud on.

Mul on lõpuks vastused.

Seisan jälle Roosi tänava nurgal, just nagu 20 aastat tagasi. Taevast sajab samasugust peenikest lund ja ma hingan sügavalt sisse. Tõstan näo taeva poole, et teravad lumehelbed sädemetena kinni püüda. Nägu, millele nad langevad, on veidi lõdvem. Silmade all on kotid, külgedel mõned kurrud. Mõned naerust ja mõned nutust. Kakskümmend aastat suitsetamist on teinud oma töö. Psühhiaatriakliiniku majas on tänaseks hotell, kelmika nimega Austri Villa. „Kõikides majutusruumides on lameekraaniga televiisor. Külaliste käsutuses on külmkapp, pliit, kohvimasin ja veekeetja. Olemas on voodipesu."

Naeratan.

E. Fuller-Thomson, R. N. Rivière, L. Carrique, S. Agbeyaka, The Dark Side of ADHD: Factors Associated with Suicide Attempts Among Those With ADHD in a National Representative Canadian Sample. Archives of Suicide Research, 2022, kd 26, nr 3, lk 1122-1140.

C. A. Zulauf, S. E. Sprich, S. A. Safren, T. E. Wilens, The Complicated Relationship between Attention Deficit/Hyperactivity Disorder and Substance Use Disorders. Current Psychiatry Reports, 2014, kd 16, nr 3, lk 436.

N. S. Crawford, ADHD: A Women's Issue. Monitor on Psychology, 2003, kd 34, nr 2.

P. O. Quinn, M. Madhoo, A Review of Attention-Deficit/Hyperactivity Disorder in Women and Girls: Uncovering This Hidden Diagnosis. Primary Care Companion for CNS Disorders, 2014, kd 16, nr 3.

E. G. Willcutt, The Prevalence of DSM-IV Attention-Deficit/Hyperactivity Disorder: A Meta-Analytic Review. Neurotherapeutics, 2012, kd 9, nr 3, lk 490-499.

# data[].attributes.attachment_link.description
Õndsad on need, kes on vaimus vaesed, sest nende päralt on taevariik. 1. Kaja võtab mind vastu Pärnu psühhiaatriakliinikus Roosi tänava nurgal. Selles eestiaegses majas on kunagi ravitud tuberkuloosih

# data[].attributes.body
Tervis

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nagu öeldud, on hirm loomulik ja vajalik. Hirm on organismi reageerimine konkreetsele hoiatavale ja ohtu kujutavale stiimulile, olgu selleks kuri koer, kõrge serv, pime tänav või midagi muud. Seega me reageerime, mis tähendab laias laastus, et keha valmistub ohuks või rünnakuks. Veresooned ahenevad, südametöö ja hingamine kiirenevad, aju saadab kehale ergutavaid hormonaalseid signaale, mis kõik on vajalik organismi valmisolekuks, olgu see siis põgenemine, võitlemine, tardumine või mõni muu reaktsioon. Ärevuse puhul hakkavad aga tööle mitmed hirmureaktsioonid, kuigi otsest stiimulit ei olegi. Vastupidiselt hirmule, mis aitab olukorda ja ohtu adekvaatselt hinnata, häirib ärevus reaalsustaju.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hirm, inimeste ja ka loomade üks põhiemotsioonidest, kannustab tajuma iseend ja ümbrust, hindama adekvaatselt olukorda, end kaitsma ja hoidma. Hirm käsib meil astuda samm tahapoole, kui seisame kõrge serva äärel, manitseb valima suurt valgustatud teed pimeda kõrvaltänava asemel. Hirmu tõttu hoidume paitamast haukuvat ja urisevat koera.

# data[].attributes.body
Haridus

https://novaator.err.ee/1609258752/tiit-land-matemaatikat-tuleks-opetada-praegusest-teistmoodi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tallinna Tehnikaülikooli rektor Tiit Land leiab, et gümnaasiumis võiks ära kaotada kitsa ja laia matemaatika suuna, sest tuhanded õpilased lõpetavad kooli ebapiisavate matemaatikateadmistega.

Aasta 2012 pidi andma uue hoo Eesti reaalainetele ehk tugeva kasvulava kõigile, kes viivad edasi teaduse-tehnika arengut. Toona gümnaasiumisse astunud noored olid esimesed, keda ootas kohustuslik matemaatika riigieksam. Noored saavad praeguseni valida laia ja kitsa matemaatika riigieksami vahel. Kolmandik nendest, kes sooritavad kitsa matemaatikaeksami, saavad aga alla poole vajalikest punktidest.

Tallinna Tehnikaülikooli rektor Tiit Land ütles "Terevisioonis", et täit selgust polegi, miks matemaatika riigieksami tase on selline. "Väga jämedalt öeldes saavad 55 protsenti laia matemaatika sooritajatest 50-60 punkti sajast ehk hindeks tubli kolme. Kitsa matemaatikaeksami sooritajatest saavad 45 protsenti keskmiselt 33 punkti ja see on ikka väga madal skoor. See näitab, et meil on tuhanded õpilased, kes tulevad gümnaasiumist välja ebapiisavate matemaatikaoskustega," lausus Land.

Kui noored asuvad edasi ülikooli õppima, siis Landi sõnul vajavad nad sageli kõigepealt matemaatikas järeleaitamist. Seda ka ülikoolid teevad. Kehv matemaatika riigieksami tulemus võib aga sulgeda noorte jaoks uksi, mis on eelkõige seotud reaalainete edasiõppimisega.

Kehvade eksamitulemuste taga on rektori sõnul mitu põhjust. Üheks võib pidada matemaatika jagamist kitsaks ja laiaks. Ta selgitas, et kitsa matemaatika aine puhul peab õpilane kolme aasta jooksul läbima kaheksa kursust, laia matemaatika puhul 14 kursust. Land on seetõttu seda meelt, et lai ja kitsas matemaatika tuleks ära kaotada. "Miks me üldse lahterdame? Võiks olla üks matemaatika," arvas ta. Land rääkis, et iseenesest on tore, et noortel on valikuvõimalus, aga valida võiks saada pigem valikaineid.

Land rääkis, et õppimisel on kolm osalist: õpetaja, õpilased ja süsteem. "Kindlasti on meie matemaatikaõpetajad tublid. Siin ei ole põhjust neile näpuga näidata, aga probleem on selles, et neid tublisid jääb vähemaks, sest meil ei ole noort järelkasvu," sõnas ta.

Teine probleem on tema sõnul seotud süsteemiga ehk mida õpetamine tähendab. "Kuidas me õpetame ja mida pakume. Siin ma julgen öelda tuginedes TTÜ õppejõududele, et kindlasti oleks vaja rohkem õpetada praktilist ja elulist matemaatikat. Tuleks muuta õpetamismetoodikat," rääkis ta.

Land tõi näite Šveitsist, kus insenerid läksid koolidesse matemaatikat õpetama ja olukord muutus. "Tekkis rohkem huvi, mida matemaatika tähendab ja milleks seda on vaja. Olgu see siis kusagil silla või teede ehituses, hoonete konstrueerimisel või tänapäeval on ka näiteks majandus- või kindlustusmatemaatika," selgitas rektor.

Toimetaja: Sandra Saar

Allikas: "Terevisioon", küsis Katrin Viirpalu

# data[].attributes.attachment_link.title
Tiit Land: matemaatikat tuleks õpetada praegusest teistmoodi

# data[].attributes.attachment_link.description
Tallinna Tehnikaülikooli rektor Tiit Land leiab, et gümnaasiumis võiks ära kaotada kitsa ja laia matemaatika suuna, sest tuhanded õpilased lõpetavad kooli ebapiisavate matemaatikateadmistega.

# data[].attributes.body
Ajalugu
M. Gorbatšov “Kuidas see oli: Saksamaa taasühendamine”

http://www.sirp.ee/s1-artiklid/c9-sotsiaalia/kirjandus-ja-teaduslik-objektiivsus-ajaloos/

Keskkond
https://www.theguardian.com/environment/2017/nov/23/nights-getting-brighter-but-not-in-a-good-way

Majandus
(pole artikklit, aga lisan raamatu)
Jaak Roosaare “Rikkaks saamise õpik” kõik osad

# data[].attributes.body
Ajalugu

http://www.imelineajalugu.ee/fotod-ja-videod/2016/10/26/miks-me-purgime-korgustesse

Äri

http://www.aripaev.ee/uudised/2017/11/22/eesti-eelarve-el-i-muretsema-ei-pane

# data[].attributes.body
Majandus ja äri

https://geenius.ee/uudis/kuidas-kruptoraha-kauplemisega-algust-teha/

# data[].attributes.body
Psühholoogia

http://m.alkeemia.delfi.ee/article.php?id=80229430

http://m.alkeemia.delfi.ee/article.php?id=80180768

# data[].attributes.body
Teater. Muusika.

MUSTA (PORI?) NÄKKU Blackface’i kasutamisest ja kadumisest ooperis

(autor Madis Nurms)

http://www.temuki.ee/archives/1318

# data[].attributes.body
Ajalugu
http://www.imelineajalugu.ee/uudised/2011/08/10/egiptuse-kuninganna-osutus-riigireeturiks

http://www.imelineajalugu.ee/fotod-ja-videod/2016/04/06/rockefeller-ehitas-new-yorgi-umber

# data[].attributes.body
Geenitehnoloogia
https://atlas.postimees.ee/4100289/sunteetilise-inim-dna-loomine-voib-olla-vaid-mone-aasta-kaugusel

# data[].attributes.body
Psühholoogia

http://alkeemia.delfi.ee/tervis/vaimne/inimkond-seisab-silmitsi-generatsiooniga-kellel-puudub-empaatiavoime?id=77761088

http://objektiiv.ee/kolumn-kas-norkus-voi-tugevus/

# data[].attributes.body
Poliitika
http://www.poliitika.guru/president-kaljulaidi-portree/

Luule
http://www.sirp.ee/s1-artiklid/c7-kirjandus/jutlused-luulest-t-is-t-eluseiha/

Armastus
http://sirp.ee/s1-artiklid/c7-kirjandus/markmeid-armastusest/

# data[].attributes.body
http://sirp.ee/s1-artiklid/c9-sotsiaalia/post-sonastik-xxxviii-zombid/

http://sirp.ee/s1-artiklid/c9-sotsiaalia/uks-roll-55/

# data[].attributes.body
Veganlus
http://www.sirp.ee/s1-artiklid/c21-teadus/loomade-oigused-on-sotsiaalse-oigluse-osa/
https://www.muurileht.ee/karnismi-moiste-looja-melanie-joy-maailm-vajab-rohkem-emotsioone/

Jaapani ühiskond, kultuur ja keel
https://pluss.postimees.ee/3077165/liisa-berezkin-isis-mida-naeb-jaapani-uhiskond

# data[].attributes.body
Psühholoogia

http://alkeemia.delfi.ee/tervis/alternatiivravi/maailmas-koige-levinum-psuuhikahaire-on-arevushaire?id=69698193

Poliitika/migratsioon
https://www.diplomaatia.ee/artikkel/uleilmne-migratsiooni-jaamagi-ja-rahulik-meel/

# data[].attributes.body
Põlevkivi Eestis
http://sirp.ee/s1-artiklid/c21-teadus/polevkivist-elektri-tootmisest-on-kujunemas-piinlik-igand/

Kliimasoojenemine
http://www.eesti.ca/globaalne-kliima-soojenemine-kas-muut-voi-toelisus/article28601/amp/

# data[].attributes.headline
Maarja                              Keeled, soome-ugri keelkond

# data[].attributes.subject
Maarja                              Keeled, soome-ugri keelkond

# data[].attributes.body
http://www.sirp.ee/s1-artiklid/varamu/mari-keel-teel-trepist-alla-kas-eestlastel-on-sellest-midagi-oppida/

# data[].attributes.body
Immigrandid
http://www.sirp.ee/s1-artiklid/c9-sotsiaalia/kas-pagulased-voi-immigrandid/
Kristluse levik Aasias
http://objektiiv.ee/pogenenu-pohja-koreas-kogub-joudu-kristlus/

# data[].attributes.body
Tehnoloogia, informaatika
https://tehnika.postimees.ee/4049371/tehisintellekti-uurija-mida-on-uhist-wc-potil-ja-kuborgpornikal-ning-miks-inimesed-joonistada-ja-arvutid-naha-ei-oska

# data[].attributes.body
Mõttemustrid, suhtlus tänapäeva ühiskonnas ehk selle puudumine:

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kõik need tsitaadid kätkevad mõnda tänaseks purustatud mõttemustrit. Ehkki tsitaatidel on autorid, ei ole need isiklikud mustrid, sest neis on pikalt elanud kogu inimkond. Tundugu need tsitaadid täna õudsed, kujuteldamatud või naljakad, fakt on, et miljonid on uskunud, et "see on saatus ja nii on määratud".

See, et meie praegu neid tsitaate loeme, on privileeg. Meil on võimalik vaadata tagasi, kuidas ajalugu on korduvalt tõestanud, et see, millisena üks inimene maailma näeb, ei tähenda, et selline maailm on. Ajalugu on näidanud, et ületamatud raskused on olnud ületatavad. See, kui me veel täpselt ei tea, milline on lahendus, ei tähenda, et lahendust pole. See ei ole saatus, keegi ei ole nii määranud.

Miks me seda siis ei tee? Miks me oma hädade otsas istume ja kogu maailmale kuulutame - vaadake, need kõik siin on MEIE probleemid! Vaadake, kui palju neid on! Justkui nende üle uhkust tundes. Alati kui keegi vastab lakooniliselt, et me ei saa oma probleemiga täna tegeleda, sest "me ei ole selleks veel valmis", lähen raevu. Ajakirjanikuna peab seda kuulama söögi alla ja söögi peale, on the record ja off the record. See vabandus on ise kujunenud probleemiks, mis seisab müürina lahenduse ees.

Miks tegelikult takistab mõttenihet? See on hirm muutuste ees, mis paneb tundma, et "vanas heas probleemis" elamine tundub kindlam variant, sest probleem ise on vähemalt tuttav. Või puudub endasse usk? Või ei raatsi me "vanast heast" probleemist loobuda, sest oleme selle kaudu õppinud end identifitseerima? Või on "me ei ole veel valmis" muutunud ise murdmist vajavaks müüdiks, millest me ei saa aru enne, kui keegi juhuslikult avastab, et tegelikult me olime valmis kümme aastat tagasi. Kui ühiskond ise ei saa aru, et tal probleem on, siis on kõige raskem midagi muuta.

Üks kõige hirmsamaid avastusi on minu arust see, kui ühel päeval jõuab kohale teadmine, et ma pole oma jonnist, hirmust või ebakindlusest tahtnud iseendale kahjulikku mustrit muuta. Ja ma oleks seda võinud teha kümme aastat tagasi!

Mis teha, et nii ei juhtuks? Lahendus on tegelikult väga lihtne: tuleb kuulama õppida. Eelarvamusteta, hinnanguid andmata, vahele segamata. AVATULT. Kuulamisest on saanud tänapäeva inimese suurim väljakutse. Selle asemel meeldib meile rääkida endast. See pakub naudingut, isegi kui rääkija seda endale ei tunnista või teadvusta. Eestlase kohta pole ammu kohane öelda "kinnine" või "vähejutukas". Eestlane naudib endast rääkimist samamoodi nagu kõik inimeseloomad, kel võimalus end vabalt väljendada. Ma ju tean, olen ajakirjanik - kuulamine on minu töö. Näen iga päev, millise naudinguga inimesed räägivad endast, oma päevast, oma kogemusest, oma tunnetest, oma arvamusest.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kõik need tsitaadid kätkevad mõnda tänaseks purustatud mõttemustrit. Ehkki tsitaatidel on autorid, ei ole need isiklikud mustrid, sest neis on pikalt elanud kogu inimkond. Tundugu need tsitaadid täna õudsed, kujuteldamatud või naljakad, fakt on, et miljonid on uskunud, et "see on saatus ja nii on määratud".

# data[].attributes.body
Inimene ja teadus
http://www.sirp.ee/s1-artiklid/c21-teadus/tume-universum-ehk-kuidas-tekkisid-mustad-augud/

# data[].attributes.body
Poliitika

http://objektiiv.ee/euroopa-parlament-haaletas-poola-vastaste-sanktsioonide-poolt/

Teadus

http://www.sirp.ee/s1-artiklid/c21-teadus/roosiristlaste-imaginaarne-revolutsioon/

# data[].attributes.body
Antiikaja inimeste mõttemaailm ja probleemid http://www.vikerkaar.ee/archives/21988
http://www.vikerkaar.ee/archives/22077

# data[].attributes.body
Inimene ja ühiskond
Sirbi artikkel " Kuidas kolme minutiga maailma muuta?"
http://www.sirp.ee/s1-artiklid/c21-teadus/kuidas-kolme-minutiga-maailma-muuta/
Inimsuhted
Tiit Palu „Minu arvates peab näidendis kindlasti armastust olema“

http://sirp.ee/s1-artiklid/teater/ja-minu-arust-peab-naidendis-kindlasti-armastus-olema/

Jim Ashilevi  „Vahel tundub, et elu läheb mööda ja armastust polnudki“ http://sirp.ee/s1-artiklid/c7-kirjandus/markmeid-armastusest/

Siim Pauklin „Armastuse fenomen teadlase pilguga“

http://sirp.ee/s1-artiklid/c7-kirjandus/armastuse-fenomen-teadlase-pilguga/