# data[].attributes.body
folkedrab.dk er en god kilde, da den virker troværdig iform af afsenderen som er "Ministeriet for børn, undervisning og ligestilling"

holocaust-uddannelse.dk virker også pålidelig, da den er "støttet" af undervisningsministeriet.

# data[].attributes.body
Jøder, Handicappet, Sigøjner, homoseksuelle og modstander

# data[].attributes.attachment_link.description
Historiker Torben Jørgensen har 40 års erfaring med forskning i Holocaust. Her forholder han sig til de mest benyttede argumenter mod, at nazisternes masseudryddelse i bl.a. Auschwitz har fundet sted.

# data[].attributes.body
De forskellige kz-lejre

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
/@api/deki/files/12389/=ud_a_208644.mp3?revision=2

holocaust, betegnelse for folkemord, især anvendt om nazismens forsøg på systematisk udryddelse af jøder i Tyskland samt i de tyskbesatte områder under 2. Verdenskrig og andre steder, hvor Tyskland havde politisk indflydelse; Sho'a er den hebraiske betegnelse for holocaust i denne forstand. Holocaust kostede ca. 6 mio. jøder livet. Flere end 1,5 mio. blev dræbt ved nedskydning, og fra 1941 omkom over 4 mio. i de såkaldte døds- eller udryddelseslejre. Omkring ²/ ₃ af Europas jøder omkom. Holocaust ramte også kristne jøder og personer af delvis jødisk herkomst foruden visse ikke-jødiske folkegrupper, først og fremmest sigøjnere.

Holocaust kan siges at være begyndt i 1933 med det nazistiske regimes jødepolitik og overgreb mod de tyske jøder. De vigtigste indgreb var boykotten af jøder 1.4.1933, Nürnberglovene 1935, der gjorde jøderne til andenrangsborgere, og Krystalnatten, pogromen i november 1938, hvorunder næsten 90 jøder blev dræbt og op mod 200 synagoger ødelagt. Nazistyret gennemførte over 2000 antijødiske love, der gjorde jøderne retsløse. Indtil 2. Verdenskrig forsøgte Tyskland målrettet at drive jøderne ud af landet, og i 1938 oprettedes et særligt emigrationskontor under Adolf Eichmann. Over halvdelen af Tysklands jøder undslap, men omverdenens restriktive indvandringspolitik begrænsede i stadig højere grad mulighederne, og da krigen brød ud, var jøderne, også i resten af Europa, fanget i en fælde.

Ordet holocaust kommer fra engelsk, af latin holocaustum 'brændoffer', af græsk holokau(s)ton, holokautoma, af holos 'hel' og kaustos 'brændt, som kan brændes'.

Efter besættelsen af Frankrig i 1940 opererede Reichssicherheitshauptamt, RSHA, og Reinhard Heydrich, der fra 1939 havde stået i spidsen for det såkaldte jødiske spørgsmål, bl.a. med den mulighed at deportere jøderne til Madagaskar, men idéen blev opgivet. Allerede efter invasionen af Polen i september 1939 var det dog blevet besluttet, at Polens godt 3 mio. jøder skulle samles i ghettoer, især for at lette en senere overførelse til koncentrations- og arbejdslejre. Efter angrebet på Sovjetunionen i juni 1941 kom områder med stor jødisk befolkning, først og fremmest Ukraine og Hviderusland, under tysk kontrol. Formentlig blev den såkaldte Endlösung, dvs. den fysiske tilintetgørelse af jøderne, besluttet på dette tidspunkt. Den praktiske tilrettelæggelse af Endlösung skete på Wannseekonferencen i januar 1942 i overensstemmelse med Hermann Görings ordre af 31.7.1941 til Reinhard Heydrich om at tage "alle nødvendige forholdsregler ... til at gennemføre en total løsning på det jødiske problem i områder under tysk indflydelse i Europa".

I september 1941 blev flere end 30.000 jøder i løbet af to døgn dræbt ved skydning ved Babij Jar nær Kyjivv, men nedskydning viste sig at være en for langsommelig og ineffektiv metode.

Den 3.9.1941 foregik de første eksperimenter med gasning i Auschwitz. 600 sovjetiske krigsfanger og 300 jøder blev kvalt af Zyklon B-gas. Den første dødslejr blev oprettet i Chełmno den 8.12.1941, og i løbet af tre dage blev de første 700 jøder her ombragt ved hjælp af kulilteforgiftning. Denne erfaring blev afgørende for Wannseekonferencens forløb.

De vigtigste udryddelseslejre var Treblinka, Auschwitz-Birkenau, Majdanek, Chełmno, Bełźec og Sobibór, alle på tidligere polsk område. Fra januar 1942 til september 1944 omkom ca. 4,2 mio. i dødslejrene. Treblinkas kommandant, Franz Stangl, pralede senere med, at lejrens 12 gaskamre kunne dræbe 10.000 mennesker om dagen.

Selvom den britiske ledelse allerede i løbet af sommeren 1941 opdagede, at tyskerne udførte massakrer i Sovjetunionen, varede det en rum tid, før omverdenen i øvrigt blev opmærksom på Hitlers bestræbelser på at udrydde de europæiske jøder. Den polske undergrundspresse offentliggjorde i januar 1942 oplysninger om en massakre i Chełmno, men hverken de jødiske ledere i Polen eller i den allierede verden troede i begyndelsen på rapporterne; tanken om masseudryddelser var ufattelig, og de valgte at tro på, at der var tale om enkeltstående pogromer, og at Tysklands hensigt var at deportere jøderne til tvangsarbejdslejre, for at de der kunne arbejde i krigsindustrien. I allierede regeringskredse var reaktionen på de første rapporter en blanding af manglende interesse og vantro. Fra december 1942 kunne der imidlertid ikke længere herske tvivl om de tyske planer, men da 1943 var vendepunktet for de allierede, fik holocaust en lav prioritet i krigsplanerne. Churchill afviste jødiske henstillinger om luftbombardementer af dødslejrene og de dermed forbundne jernbanelinjer. Han mente, at man måtte koncentrere kræfterne om at vinde krigen, og at det også måtte være i jødernes interesse.

Af det tyskbesatte Europas 9 mio. jøder slap de danske heldigst. Indtil oktober 1943 levede de uberørt af Hitlers raceforanstaltninger, men da den dansk-tyske samarbejdspolitik brød sammen den 29.8.1943, var deres skæbne beseglet. Natten mellem den 1. og 2. oktober indledte den tyske besættelsesmagt Jødeaktionen mod de ca. 8000 jøder i Danmark. Det lykkedes for langt de fleste at flygte til Sverige. Færre end 500 blev fanget og deporteret til koncentrationslejren Theresienstadt i Tjekkoslovakiet, hvor 52 døde. De øvrige blev hentet hjem i april 1945 i Folke Bernadottes hvide busser.

Holocaust fik skelsættende betydning for jødisk historie og identitet. Folkedrabet udløste en teologisk diskussion om Guds natur og blev i mange jøders øjne et dementi af Guds almagt og retfærdighed og Guds særlige forhold til det jødiske folk.

Holocaust blev set som en konsekvens af jødernes nationale hjemløshed og fik afgørende betydning for Israels oprettelse i maj 1948. Den traumatiske tilstand, som holocaust efterlod de overlevende jøder i, har bl.a. sat sit præg på den jødiske stats sikkerhedspolitik, der er stærkt præget af en eksistensangst, som har rod i den kollektive erindring om, at også det ufattelige er en mulighed.

Den årlige internationale holocaustmindedag afholdes efter en FN-resolution fra 2005 den 27. januar, som er årsdagen for den sovjetiske hærs befrielse af Auschwitz i 1945. Se også antisemitisme.

Den i dag vidt udbredte brug af glosen skyldes uden tvivl den amerikanske tv-dramaserie i fire dele, Holocaust, som blev instrueret af Marvin J. Chomsky efter et manuskript af Gerald Green og udsendt i 1978. Serien, der er koncentreret om den fiktive jødiske familie Weiss, benytter sig af traditionel Hollywood-dramaturgi og kunne bl.a. etablere Meryl Streep som stjerne. Af helt afgørende betydning blev udsendelsen af serien i vesttysk tv i januar 1979, hvor den trak 10-15 mio. seere pr. gang. Kritikere i både USA og Tyskland anklagede serien for at have udsat Auschwitz for sæbeopera. I Tyskland har man dog understreget den pædagogiske effekt: Det var her for første gang i den vesttyske mentalitetshistorie lykkedes at få et massepublikum til at identificere sig med de jødiske ofre og beskæftige sig med nazisternes forbrydelser. I kølvandet på disse diskussioner etableredes fremmedordet Holocaust i almindelig og officiel tysk sprogbrug som kortformel for det, man ikke hidtil havde fundet en præcis betegnelse for.

Herbert Pundik: holocaust i Den Store Danske, Gyldendal. Hentet 14. august 2019 fra http://denstoredanske.dk/index.php?sideId=92560

# data[].attributes.attachment_link.title
holocaust | Gyldendal - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.description
@api/deki/files/12389/=ud_a_208644.mp3?revision=2 holocaust, betegnelse for folkemord, især anvendt om nazismens forsøg på systematisk udryddelse af jøder i Tyskland samt i de tyskbesatte områder under 2. Verdenskrig og andre steder, hvor Tyskland havde politisk indflydelse; Sho'a er den hebraiske betegnelse for holocaust i denne forstand. Holocaust kostede ca. 6 mio. jøder livet.

# data[].attributes.body
Jødehad
Antisemitisme
Versaillestraktaten
Propaganda

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
danish center for holocaust and genocide studies

# data[].attributes.attachment_link.title
The Danish Center for Holocaust and Genocide Studies

# data[].attributes.attachment_link.description
Welcome to the Danish Center for Holocaust and Genocide Studies. The Danish Center for Holocaust and Genocide Studies is an independent institution with the Danish Ministry of Foreign Affairs. The purpose of the Center is to investigate genocides, including the particular Danish aspects of the Holocaust, to develop methods to prevent future genocides and to inform about the Holocaust and other Genocides.

# data[].attributes.body
Hitler (overhoved)
Heinrich Himmler (Leder af SS)
Reinhard Heydrich (Opfinder af "maskinen", Himmlers vigtigste underordnede)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der var flere slags gerningsmænd i Holocaust. Der var dem, der traf beslutningen om at udrydde jøderne, det vil sige den øverste top i det nazistiske magtapparat.

En anden gruppe var de såkaldte "skrivebordsmordere". De var de mange små tandhjul, der holdt drabsprocessen i gang, og de tog sig af de administrative opgaver såsom at planlægge deportationerne, sørge for afhændelsen af jødernes efterladte ejendele, udfylde papirer, bestille gas mv. De mødte som regel ikke deres ofre.

Den sidste gruppe gerningsmænd var dem, der var i direkte kontakt med ofrene - de dådsnære gerningsmænd. Gruppen bestod primært af personale fra SS, Gestapo og Sikkerhedspolitiet, men der er også eksempler på, at militæret assisterede ved massakrer og andre forbrydelser. I flere tilfælde hjalp ukrainske og baltiske politienheder også med til at dræbe jøder. Man antager, at gruppen af gerningsmænd med direkte kontakt til ofrene bestod af omkring en halv million mennesker.

Dræb eller bliv dræbt...?

"Jeg dræbte kun, fordi jeg ellers selv ville være blevet slået ihjel..."
Det har hidtil været opfattelsen, at mange af gerningsmændene dræbte, fordi lydighedsnægtelse ville have kostet dem livet. Dette er imidlertid ikke rigtigt.

Ingen blev dræbt, indsat i koncentrationslejre eller oplevede repressalier mod deres familie for at nægte at deltage i drabene. Faktisk var der flere eksempler på mennesker, der nægtede, og ingen af dem blev dræbt. Det kunne højst bremse karrieren og føre til, at man blev udstødt af gruppen, blev mobbet, fik ry for at være "svag" eller "humanistisk".

På den anden side skal der ikke være tvivl om, at der herskede benhård disciplin i lejrene, og at flere af lederne øvede et meget stærkt psykisk pres mod det underordnede mandskab.

Flere end 500.000 gerningsmænd?

Går man skridtet videre og tæller alle med, som indirekte medvirkede til mordene, er antallet af gerningsmænd langt højere. Det drejer sig fx om lokomotivførerne, der transporterede jøder og andre til udryddelses- og koncentrationslejrene, arbejderne der byggede lejrene, eller arkitekterne, der designede dem, så de fungerede optimalt, og sekretærer der hjalp til med det omfattende papirarbejde.

Dertil kan lægges de lærere, der indpodede børn og unge den forestilling, at jøder var undermennesker, og de mange der producerede og distribuerede den propaganda, som fik antisemitismen til at brede sig som en steppebrand.

Magtmændene bag mordene

Nazismens raceideologi var fuldstændig afgørende for, at Holocaust kunne finde sted. Selvom der findes en lang tradition for antisemitisme og pogromer i Europa, var det den nazistiske stat, der gjorde jødeudryddelserne mulige. Adolf Hitler var som den øverste leder hovedansvarlig for folkemordet, men det havde ikke været muligt uden Heinrich Himmler, der havde det overordnede ansvar for, at ordren blev udført.

Himmler var leder af SS og alle politienheder i staten og partiet. Han opbyggede et omfattende terrorsystem, der havde ansvaret for både koncentrationslejrene og dødslejrene. Himmlers vigtigste underordnede var Reinhard Heydrich.

Heydrich var chef for RSHA (Reichsicherheitshauptamt / Hovedkontor for Rigets Sikkerhed) og fik fuldmagt til at forberede "den endelige løsning af jødespørgsmålet". Selv om Heydrich blev myrdet af tjekkiske modstandsfolk i sommeren 1942, var drabsmaskineriet så velopbygget, at det uden videre kunne fortsætte.

En skrivebordsmorder

Adolf Eichmann var "ekspert i jødiske anliggender" i sikkerhedstjenesten. Det var ham, der organiserede deportationerne af jøder til ghettoerne og udryddelseslejrene. Eichmann var i høj grad det, man kan karakterisere som en "skrivebordsmorder".

Efter sit eget udsagn var han "helt færdig" og "rystede over hele kroppen", da han i 1942 besøgte udryddelseslejren Chelmno og overværede en gasning. Alligevel fortsatte han med at sende mennesker i gaskamre de næste år - vel at mærke uden at se sig selv som skyldig, for han "fulgte jo bare ordrer".

Almindelige mænd

For størstedelens vedkommende var gerningsmændene helt almindelige mænd, som før krigen havde ført helt almindelige liv. Det var ikke engang alle gerningsmænd, der var antisemitter. De fleste kom fra SS og politiet, men også læger og andet sundhedspersonale var repræsenteret.

Der er naturligvis en række eksempler på psykopatiske og ekstremt voldelige gerningsmænd i denne gruppe, men de udgør snarere undtagelsen end reglen. Menneskelig set kan det være svært at forstå, hvordan det er muligt for kærlige ægtemænd, omsorgsfulde fædre, vellidte kolleger og kammerater at begå disse bestialske forbrydelser dag ud og dag ind, men man ser det samme fænomen i alle folkedrab.

Ofte er gerningsmændenes dagbøger fra den periode, hvor forbrydelserne fandt sted, fyldt med bekymringer over familiens ve og vel, fortællinger om kammeratskabet med de andre soldater og almindelige dagligdags iagttagelser, mens det forfærdelige arbejde, de udførte, ikke fylder meget. Mange fik dog psykiske problemer, og alkoholisme var udbredt.

Hvorfor blev de gerningsmænd?

Det kan undre, at så mange sagde ja til det forfærdelige arbejde til i lejrene og i Einsatz-grupperne. Selvom man forsøgte at holde jødedrabene hemmelige, har de fleste på forhånd vidst, at arbejdet indebar drab.En del af svaret skal nok findes i, at dette arbejde var langt mindre risikabelt end at være soldat ved fronten. Desuden var lønningerne temmelig høje, der var bedre mulighed for orlov, og sidst men ikke mindst kunne man opnå magt, indflydelse og prestige. Det har også spillet en rolle, at der blev skabt et psykologisk klima, hvor normale grænser blev rykket og mord blev en del af hverdagen.

Udveje for gerningsmændene

Det var muligt at undgå at deltage i myrderierne, eksempelvis ved at lade sig forflytte, melde sig som soldat på fronten eller simpelthen bede om fritagelse. Det var imidlertid meget få, der valgte disse udveje.

Der findes eksempler på, at gerningsmænd fik mulighed for at sige nej til at deltage i mord, men undlod at gøre det. For den enkelte var det karrieren, gruppepresset, kammeratskabsfølelsen og korpsånden der talte.

Læger i Holocaust

Læger er uddannede til at redde liv og udøve omsorg, men under det nazistiske styre gjorde en række tyske læger sig skyldige i drab. Først som aktive i Eutanasi-programmet, hvor de dels udvalgte de patienter, der skulle dø, dels udførte selve drabet. Disse såkaldte medlidenhedsdrab kostede frem til 1945 mere end 200.000 mennesker livet. I koncentrations- og udryddelseslejrene fik lægerne mulighed for at udføre medicinske eksperimenter på levende mennesker "til gavn for videnskaben". Eksperimenterne udsatte ofrene for grusomme og ufattelige lidelser.

Den mest kendte SS-læge er Josef Mengele. Han var i Auschwitz-Birkenau bl.a. ansvarlig for at sortere de nyankomne fanger og bestemme, hvem der skulle gasses, og hvem der skulle udtages til arbejdstjeneste. Desuden stod han for nogle af de mest uhyrlige eksperimenter på jøder og sigøjnere. Men Mengele var langtfra alene hverken i Auschwitz eller i andre lejre.

Også i koncentrationslejrene Ravensbrück, Dachau og Buchenwald blev der udført medicinske forsøg på fangerne, som førte til lemlæstelse og død.Disse læger var drevet af ambitioner om store videnskabelige gennembrud til gavn for den tyske folkesundhed. Dertil kom en ubændig nysgerrighed, når man nu stod i den situation helt ukontrolleret at kunne eksperimentere med mennesker, som alligevel skulle dø.

Gerningsmænd fra tyskkontrollerede områder

Både ukrainske og baltiske enheder bistod Einsatzgrupperne ved massakrer i Sovjetunionen. Ukrainerne blev trænet i den såkaldte Trawniki-lejr, mens det primært var baltiske politienheder der bistod den tyske besættelsesmagt med drab og anholdelser af jøder.

En del af vagtpersonalet i udryddelseslejrene kom også fra Ukraine og de baltiske lande. De var lavere i hierarkiet end SS-personalet, og ofte fik de pålagt de opgaver, der blev anset som de mest ubehagelige og beskidte. Det drejede sig særligt om arbejde, der krævede fysisk kontakt med fangerne, og de fungerede ofte som bødler.

SS anså de ukrainske og baltiske hjælpere som utilregnelige, udisciplinerede og som medlemmer af en laverestående race, og der var ofte sammenstød mellem dem og det tyske personale. Men også i de besatte vesteuropæiske lande bistod det nationale politi, nazister og nazi-sympatisører med registrering, tilfangetagelse og deportation af de jødiske samfund.

# data[].attributes.attachment_link.description
Der var flere slags gerningsmænd i Holocaust. Der var dem, der traf beslutningen om at udrydde jøderne, det vil sige den øverste top i det nazistiske magtapparat. En anden gruppe var de såkaldte "skrivebordsmordere".

# data[].attributes.headline
Sekvens 1: Hvornår fandt Holocaust sted?

# data[].attributes.subject
Sekvens 1: Hvornår fandt Holocaust sted?

# data[].attributes.body
`1941--1945

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fakta om Holocaust

Omkring 6 millioner jøder døde mellem 1941 og 1945:

3 millioner blev slået ihjel i udryddelseslejre.

1,5 millioner blev dræbt af Einsatz-grupper.

1,5 millioner blev dræbt ved henrettelser eller døde af sult, sygdom og af at "arbejde til døden" i koncentrationslejre og ghettoer.

De fleste var østeuropæiske jøder. Ca. 2,7 millioner polske og 2,1 millioner russiske jøder blev ofre for nazisternes forbrydelser.

# data[].attributes.attachment_link.description
Nazisternes folkedrab på Europas jøder bliver kaldt Holocaust. Folkedrabet kostede seks millioner jøder livet og fandt sted mellem 1941 og 1945. Før den tid var jøderne blevet udsat for diskrimination og forfølgelse i det nazistiske Tyskland og i de lande, der var besat af Tyskland.