# data[].attributes.body
Читали Сафона?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Книжки - це дзеркало: ти бачиш у них тільки те, що вже маєш у собі самому..."

Колись, жартуючи Джин Вульф сказав, що магічний реалізм - це фентезі, написане людьми, які говорять іспанською. Правда це чи ні, судити не мені (о, це лише перший пост, а я уже римую). Одне можу сказати точно - "Тінь вітру" - це магічна книга. У ній унікально поєднуються між собою риси найрізноманітниших літературних напрямків та жанрів. Душа прагне магії? Будь ласка. Детективу? Нема питань. Історичного роману? Welcome! А, може, ви у настрої для чогось вельми готичного? Беріть і читайте!

Але чи доцільно взагалі говорити про жанр та якісь інші умовності, коли історія промовляє сама за себе? Мене ця книга зачарувала і не відпускала від себе до останньої сторінки. Сафон писати вміє, його тексти поглинають і розчиняють тебе у своїй таємничій атмосферності та якомусь теплому ліризмі.

"Тінь вітру" була видана у далекому 2001 році, і цим започаткувала славнозвісний цикл Цвинтаря забутих книжок і відразу ж стала літературним феноменом. Роман перекладено 50 мовами світу. Українські читачі мають змогу доторкнутися до Всесвіту Цвинтаря забутих книжок завдяки видавництву "КСД" і "Тінь вітру", зокрема, була перекладена не з оригінальної іспанської, а з англійської мови. Ех, знати б мені іспанську!

Не розповідатиму багато про сюжет (адже інтрига відіграє не останню ролю у процесі отримання максимального читацького задоволення). Розповім трошки про той таки Цвинтар.

Це таке собі величезне книгосховище, куди потрапляють забуті книги, книги, які не продаються і не читаються. Відвідини цього таємничого місця вперше дають унікальну можливість обрати книгу (насправді вона сама обирає тебе), стати для неї охоронцем і не допустити, аби останній її примірник пішов у небуття.

Отож, уявіть собі - повоєнна Барселона, юний протагоніст на ім'я Даніель Семпере отримує такий шанс і йому дістається "Тінь вітру" - роман нікому не відомого письменника Хуліана Каракса. Своєю глибиною і трагічністю книга вражає хлопця у самісіньке його юне серце і з'ясувати, куди ж подівся цей письменник і чому така неймовірна книга не стала бестселлером, а закінчила на поличках книжкового цвинтаря, стає завданням усього його життя.

І він береться за розслідування. Поволі, крок за кром міряючи вулиці рідного міста, спілкуючись із великою кількістю людей, він робить неймовірні відкриття. Насправді, його доля у доволі містичний спосіб пов'язана із долею Каракса. Він ніби дублює життя цього таємничого чоловіка.

Сюжет книги, з одного боку, вражає динамізмом, постійно відбуваються якісь химерні події, здійснюються нові і несподівані відкриття, це все закручує читача у якийсь вихор подій, почуттів та емоцій, а з іншого, - змушує безповоротно поринути у свою нешвикоплинну, якусь тягучу і похмуру атмосферу.

Порадували й персонажі, багатошарові і багатовимірні: вони дорослішають, набивають свої особисті гулі і віднаходять власні способи зцілення, вчаться брати на себе відповідальність, товаришувати, кохати. Моїм особисти улюбленцем став товариш Даніеля Фермін (людина із трагічним минулим, але кадр, скажу я вам, іще той). Ну, і повноцінним персонажем роману, який бере участь чи не у кожній його події, безперечно, є стара і добра Барселона. Тобто, не завжди вона до своїх персонажів добра, але ми ж все одно її любимо, правда?

Одним словом, якщо ви у пошуку достойного детективного, історичного, психологічного, магічного, готичного роману, заведіть знайомство із "Тінню вітру" і, хтозна, може, як і я, потоваришуєте?

Усім привіт. Сьогодні хотіла б поділитися враженнями від "Шістки воронів" - фентезійної янґ едалт книги (хоча, як я писала у одному із попередніх постів, усе це, власне, умовності. На мою скромну думку), яка захоплює. Не з перших сторінок. Десь із 50-ї. Напочатку все досить так плутано і незрозуміло. Причиною цьому, мабуть, можна вважати те, що я не читала трилогії про орден Гриша, а саме вона, наскільки я розумію, є такими собі воротами у всесвіт Гриші. Хоча, це не страшно і в процесі читання досить реально з усім розібратися.
Отож, про сюжет книги усі, мабуть, хоч трохи, але щось та знають. Особисто я, попри те, що всіляко намагалась не дізнаватися нічого наперед, все одно якимсь чином знала, що в романі йдеться про шістьох підлітків, які належать до якоїсь там банди і перед ними стоїть завдання, яке, в принципі, неможливо виконати. Але вони справжні відчайдухи, тому, не сумніваючись ні на мить, за нього беруться. Ну, з цим, мабуть, і я вас залишу. Бо сповна насолодитися...

"З мріями в мене завжди відбувалося те саме, що й з квітами. Коли мрія опинялася в мене в руках, я не знав, куди її поставити." "Гра Янгола" - це ще одна фантастична книга каталонця Сафона, яка мені, однак, сподобалася трішки менше за "Тінь вітру" (бо ТВ поза конкуренцією!!!). Події другої за рахунком книги циклу Цвинтаря забутих книжок хронологічно відбуваються раніше, ніж події першої, - "Тіні вітру".

Головний герой роману - письменник на ім'я Давид Мартін. Пише собі детективи, які приносять якийсь прибуток, та не дають творчої реалізації та розвитку. Але ж Давид знає, що може краще! Його мрія - написати справжній, серйозний роман. Залишити, так би мовити, слід у літературі. Глибокий і серйозний.

І така нагода йому випадає: до нього звертається замовник (досить дивний і моторошний чолов'яга) і пропонує більш ніж щедру винагороду. Справиться Давид із завданням - і стане вільним чоловіком. І робитиме, що захоче. І писатиме, як захоче. ...

# data[].attributes.attachment_link.description
"Книжки - це дзеркало: ти бачиш у них тільки те, що вже маєш у собі самому..." Колись, жартуючи Джин Вульф сказав, що магічний реалізм - це фентезі, написане людьми, які говорять іспанською. Правда це чи ні, судити не мені (о, це лише перший пост, а я уже римую).

# data[].attributes.body
Вдалий початок серії, чи не так? Я в захваті!

# data[].attributes.body
Ось тут його можна знайти! Читайте, коментуйте ;)

# data[].attributes.attachment_link.description
"Книжки - це дзеркало: ти бачиш у них тільки те, що вже маєш у собі самому..." 5/5 Колись, жартуючи Джин Вульф сказав, що магічний реалізм - це фентезі, написане людьми, які говорять іспанською. Правда це чи ні, судити не мені (о, це лише перший пост, а я уже римую).

# data[].attributes.headline
А от "В'язень неба" підкачав, на жаль. 

# data[].attributes.subject
А от "В'язень неба" підкачав, на жаль. 

# data[].attributes.headline
Чи можна не по порядку читати???

# data[].attributes.subject
Чи можна не по порядку читати???

# data[].attributes.headline
Шістка воронів - like!

# data[].attributes.subject
Шістка воронів - like!

# data[].attributes.body
Одне із найкращих сучасних фентезі для підлітків, імхо.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Усім привіт. Сьогодні хотіла б поділитися враженнями від "Шістки воронів" - фентезійної янґ едалт книги (хоча, як я писала у одному із попередніх постів, усе це, власне, умовності. На мою скромну думку), яка захоплює. Не з перших сторінок. Десь із 50-ї. Напочатку все досить так плутано і незрозуміло. Причиною цьому, мабуть, можна вважати те, що я не читала трилогії про орден Гриша, а саме вона, наскільки я розумію, є такими собі воротами у всесвіт Гриші. Хоча, це не страшно і в процесі читання досить реально з усім розібратися.

Отож, про сюжет книги усі, мабуть, хоч трохи, але щось та знають. Особисто я, попри те, що всіляко намагалась не дізнаватися нічого наперед, все одно якимсь чином знала, що в романі йдеться про шістьох підлітків, які належать до якоїсь там банди і перед ними стоїть завдання, яке, в принципі, неможливо виконати. Але вони справжні відчайдухи, тому, не сумніваючись ні на мить, за нього беруться. Ну, з цим, мабуть, і я вас залишу. Бо сповна насолодитися її сюжетом можна лише з мінімальними про нього знаннями (моя страшенно суб'єктивна думка).

Що мені у книзі сподобалося:

- Манера оповіді Лі Бардуґо. Вона пише доволі красивою мовою, без якогось показового спрощення тексту (ну бо ж, типу, підлітки читатимуть) і без намагань відтворити якийсь "молодіжний сленг". Пише авторка так, ніби поважає свого читача незалежно від віку і статі. Виходить це у неї доволі органічно.

- Персонажі. Цікаві, багатогранні, кожен зі своєю передісторією і певним "багажем". За ними цікаво спостерігати, їхні вчинки і діалоги викликають емоції. Мене впродовж читання не покидало відчуття, що занадто по-дорослому, як для підлітків, вони поводяться. І я була тільки за - бо ж мій запал читати книжки про підліткові проблеми поступово згасає (Ех, не ті вже роки!)

- Яскравий і динамічний сюжет (який є об'єктом особливої секретності у цьому огляді, тому всьо, я, як кажуть, нічичирк).

- Те, що романтична складова роману хоча й була присутня, але якось так непомітно, - ніби є, а ніби й немає. Без усяких там "а він сказав", "вона сказала", "ну а він же тоді шо?". Усе красиво і доречно. Я таке люблю.

- Атмосфера цього Всесвіту. Не перевантажуючи текст описами, авторка доволі уміло створює в уяві читача картинку місць, у яких доводиться перебувати героям. Різнокольорові будівлі, прикрашені усілякими символами, значення яких усім відомі, яскравий неоновий одяг, ігрові доми. Складається враження, ніби потрапив у казку. Але щоб вижити у ній, не можна втрачати пильності й на секунду - занадто багато небезпек чатує на цих чарівних вуличках.

- Книга чудово оформлена і у ній є мапи!!!

Ну, і якщо вже дуже-дуже-дуже придиратися, скажу, що кінцівка могла б бути більш повною. Для мене це був не той випадок, коли відкритий фінал спрацював би. І так, я розумію, що це частина дилогії, але навіть у випадку із серіями, мені хочеться, аби всі відповіді на питання, поставлені у романі, були дані до його завершення. Аби мати вибір, читати чи не читати наступну частину. Але то вже мої якісь забаганки, і насправді, мені вже не терпиться накласти свою жадібну читацьку руку на "Королівство шахраїв". І це вже не залежить від фіналу "Шістки воронів". Просто мені хочеться читати більше від Лі Бардуґо. Режим ждуна увімкнено.

"Книжки - це дзеркало: ти бачиш у них тільки те, що вже маєш у собі самому..."
5/5
Колись, жартуючи Джин Вульф сказав, що магічний реалізм - це фентезі, написане людьми, які говорять іспанською. Правда це чи ні, судити не мені (о, це лише перший пост, а я уже римую). Одне можу сказати точно - "Тінь вітру" - це магічна книга. У ній унікально поєднуються між собою риси найрізноманітниших літературних напрямків та жанрів. Душа прагне магії? Будь ласка. Детективу? Нема питань. Історичного роману? Welcome! А, може, ви у настрої для чогось вельми готичного? Беріть і читайте!
Але чи доцільно взагалі говорити про жанр та якісь інші умовності, коли історія промовляє сама за себе? Мене ця книга зачарувала і не відпускала від себе до останньої сторінки. Сафон писати вміє, його тексти поглинають і розчиняють тебе у своїй таємничій атмосферності та якомусь теплому ліризмі.
"Тінь вітру" була видана у далекому 2001 році, і цим започаткувала славнозвісний цикл Цвинтаря...

"З мріями в мене завжди відбувалося те саме, що й з квітами. Коли мрія опинялася в мене в руках, я не знав, куди її поставити." "Гра Янгола" - це ще одна фантастична книга каталонця Сафона, яка мені, однак, сподобалася трішки менше за "Тінь вітру" (бо ТВ поза конкуренцією!!!). Події другої за рахунком книги циклу Цвинтаря забутих книжок хронологічно відбуваються раніше, ніж події першої, - "Тіні вітру".

Головний герой роману - письменник на ім'я Давид Мартін. Пише собі детективи, які приносять якийсь прибуток, та не дають творчої реалізації та розвитку. Але ж Давид знає, що може краще! Його мрія - написати справжній, серйозний роман. Залишити, так би мовити, слід у літературі. Глибокий і серйозний.

І така нагода йому випадає: до нього звертається замовник (досить дивний і моторошний чолов'яга) і пропонує більш ніж щедру винагороду. Справиться Давид із завданням - і стане вільним чоловіком. І робитиме, що захоче. І писатиме, як захоче. ...

# data[].attributes.attachment_link.description
Усім привіт. Сьогодні хотіла б поділитися враженнями від "Шістки воронів" - фентезійної янґ едалт книги (хоча, як я писала у одному із попередніх постів, усе це, власне, умовності. На мою скромну думку), яка захоплює. Не з перших сторінок. Десь із 50-ї. Напочатку все досить так плутано і незрозуміло.

# data[].attributes.attachment_link.description
"З мріями в мене завжди відбувалося те саме, що й з квітами. Коли мрія опинялася в мене в руках, я не знав, куди її поставити." "Г...

# data[].attributes.headline
Книги з мапами - моя персональна слабкість :)

# data[].attributes.subject
Книги з мапами - моя персональна слабкість :)