# data[].attributes.body
Després de la posada en comú dels eixos del dia abans, el nostre formador d'etapa ens llança unes preguntes per a finalitzar la formació.

Què avaluem? Com avaluar la tasca docent? O només hem d’avaluar els aprenentatge i assoliments de l’alumne? No hem d’avaluar el sistema, les propostes educatives, els propis docents?

Crec que el que s'avalua és si el procés d'aprenentatge està funcionant, per tant, s'ha d'avaluar tot el procés i tots els participants d'aquest procés i no només el producte final. Això inclou avaluar la metodologia, els continguts, els docents, l'equip d'iguals i el(s) producte(s) finals.

Pràctiques… Us imagineu una selectivitat diferent i un batxillerat diferent?

Me l'imagino fàcilment i, està clar que per mantener una coherència entre el curriculum per competències i la selectivitat, aquesta hauria de canviar el seu format i adaptar-se al nou model competencial. Això treuria el pes acadèmic de mètode tradicional que s'ha d'aplicar al batxillerat avui en dia per tal de poder preparar a l'alumnat per aquesta prova que determina força el seu futur acadèmic i laboral.

Quin penseu que és l’equilibri entre propostes globalitzades i propostes d’especialista? Les propostes d’especialista són matèries que encara no hem sabut integrar en una proposta globalitzada?

El canvi sempre és un moviment lent, sobretot quan hi ha resistències. Sabem que no tothom creu en aquest model i que és difícil sortir de la zona de confort. Per tant, crec que cada centre ha de trobar propostes concretes i adaptades al seu context i als seus obstacles per tal d'intentar encabir les especialitats dins de propostes pseudoglobalitzades. Hi ha la idea dels experts: crear espais d'aprofundiment on l'especialitat sigui rellevant per a poder tornar després a l'aprenentatge globalitzat.

Treball en equip… els docents sabem treballar en equip i ho podem demanar a l’alumnat?

Aquesta pregunta crec que l'he respost a la reflexió del dia 3. Destaco, de nou, que sense una primera transformació docent tant individual com a nivell de claustre serà molt complicat arribar a una transformació de l'alumnat respecte al treball en equip però també per qualsevol altre eix de canvi.

Com aconseguir una transició cap a una mirada i pràctica globalitzadora en centres educatius que volen canviar?

Si el centre educatiu ja vol canviar em sembla que és quüestió de temps i d'anar provant maneres alhora que s'apren dels errors. No hi ha una recepta només una condició: creure-s'ho. Per tant, el més difícil em sembla que hi hagi una clara voluntat per part del centre de canviar. Si això ja és majoritàriament així crec que cada centre trobarà la seva manera. És bo tenir en compte que no hi ha una manera millor o pitjor de fer les coses i que aplicar una mirada de cura i respecte cap a unes mateixes i la resta de persones implicades en el canvi sempre serà una manera de fer canvis més fàcilment.

Com ubicar docents que poden no sentir-se segurs en una proposta globalitzada però que estan en un centre globalitzat?

Aquesta pregunta l'he contestat ja parcialment: la idea dels experts podría ser una solució però no la única, crear parelles pedagògiques compostes per un docent amb experiència i seguretat en enfocament globalitzat i un altre amb inseguretats és un exemple real d'una escola de Sant Adrià del Besòs que una companya ens va explicar. Crec que cada centre ha de trobar solucions pròpies que responguin a les seves circumstàncies concretes.

# data[].attributes.body
Pensant en l'alumnat que he tingut en el meu temps com a docent, penso que una de les claus per a poder acompanyar-los sempre ha sigut el vincle. Crec que, seguint la idea d'arribar a l'arrel, acompanyar significa estimar. L'afecte i el vincle són necessaris alhora de generar un acompanyament positiu que faci créixer les dues parts, no només la part alumne. I crec que aquest estimar és de caire incondicional i universal: estimar al meu alumnat es estimar-los a tots, perquè els estimo com a individus però alhora com a col·lectiu. No n'estimo a un més que a un altre perquè ja no té tant a veure amb les seves característiques personals. Deixo un article que parla sobre aquesta idea del ser-hi, estimar i acompanyar.

https://www.ara.cat/opinio/Acompanyar-estimar-ser-hi_0_1615038555.html

# data[].attributes.body
Avui ens separem per etapes educatives i concretem més la mirada en exemples de enfocaments globalitzats en 4 centres de secundària. Trobo molt positiu i constructiu poder generar coneixement a partir de casos reals. Crec que inclús poder parlar amb docents/alumnes/families que estiguin inmerses en algun d'aquests canvis educatius seria molt profitós per aprendre de les seves experiències. Valorem i analitzem aquestes experiències des de 5 eixos: treball en equip, espai, temps, avaluació i pràctiques.
El meu grup es centra en l'anàlisi del treball en equip. Me n'adono de la importància del treball en equip al claustre. Com ens organitzem? Som capaces nosaltres mateixes de treballar en equip? I amb això no parlo només de la forma organitzativa que molts cops amaga un individualisme darrere de la façana de l'equip. Em refereixo a pensar en grup, a tenir en compte les altres en els procesos, a funcionar com un tot. Tornem a la COMUNITAT i a l'HORITZONTALITAT. Serem capaces de deconstruir-nos per a poder aprendre a treballar realment en equip? Jo ho trobo indispensable per realment crear una cultura de centre que dongui exemple a l'alumnat.
Pel que fa al treball en equip de l'alumnat, destaco la idea que hi hagi una autoregulació del tipus de treball que precisa cada context educatiu (sempre amb l'acompanyament i el suport del docent).
Així, de pas, afavorim la consciència crítica, la presa de decisions, l'autonomia, la implicació en el procés educatiu i, d'aqui, la motivació. Els fem partíceps del procés i crec que és una de les vies més efectives per tal que l'alumnat se senti implicat i motivat i que l'aprenentatge que se'n derivi sigui realment significatiu.

Es fa forta la idea que aprenentatge és un procés en el qual ens impliquem per igual docents i alumnes; que ells/es en són protagonistae però que nosaltres com a docents som part del procés i també aprenem amb ells/es alhora que els acompanyem. Penso que acompanyar té a veure amb generar un espai, un temps, unes propostes des d'on partir però també amb poder ser flexibles i, sobretot, amb una observació molt atenta a les individualitats i al grup per intentar donar allò que necessiten en cada moment per a que ells/es puguin desenvolupar-se al màxim d'una manera conscient i creativa.

# data[].attributes.body
La idea de canviar la mirada que el professor Hernández ha fet servir cap al final de la ponencia; així com la idea de la cura per sostenir la comunitat de l'escola, m'ha fet pensar irremeiablement en la perspectiva feminista. Deixo un article que va escriure una amiga reflexionant sobre el pas entre la coeducació i les pedagogies feministes.

https://www.pikaramagazine.com/2019/04/de-la-coeducacion-a-la-pedagogia-feminista/

# data[].attributes.body
La incertesa es combat amb estructures rizomàtiques. La comunitat i l'aprenentatge horitzontal pot donar-nos el suport, la flexibilitat i l'adaptació per a poder sobreviure a aquesta incertesa. Per tant, si volem globalitzar haurem de pensar també en com enfortir aquesta comunitat (relació amb les famílies, claustre cohesionat, participació real de l'alumnat).

# data[].attributes.body
De l'importància de la genealogia i les intuïcions acompanyades.

Genalogia:  γενεαλογια.
γενεά: raza, nacimiento, generación, descendencia.
λόγος: palabra, ciencia.

La ciencia de la generación. La herencia. La historia. El origen. El trayecto. El proceso. El linaje. La raíz.

Cada concepto tiene su genealogía. Siempre fue importante saber de dónde viene algo para comprenderlo mejor. Es un conocimiento radical. Radical: que va a la raíz. No hay que temer esa palabra, conocer de donde viene un concepto es necesario para comprenderlo.

Fernando Hernández nos recuerda esto. Y, de paso, nos enseña que la creatividad responde a su relación con movimientos sociopolíticos. Yo imagino que la imaginación y la creatividad nunca gustan al poder porque nos da la posibilidad de generar nuevos espacios, nuevas ideas, nuevos paradigmas que ponen en juego los actuales que benefician a quien benefician.

Y pienso, qué poderoso imaginar así la escuela: un lugar donde la creatividad se use, se entrene, se perfeccione, se disfrute.

También confirmo ideas: el señor Hernández nos enseña la genealogía del concepto de la globalización de la educación. Muchas de mis intuiciones se conceptualizan. Doy gracias. Estoy viviendo el proceso: yo como alumna necesito de un adulto (profesor en este caso) que me ayude y  me guíe en mis primeras ideas sobre la globalización. Por ejemplo: Ovide Decroly en algún momento entre 1871 y 1932 dijo que "los mecanismos del espíritu no trabajan de forma aislada sino de forma simultánea. El infante construye sus representaciones globales en contacto con el mundo exterior." Esta idea está dentro de la reflexión del día 1.

# data[].attributes.body
Relació entre subjecte global, escola global, procés global. Idea del mirall, l'escola s'enmiralla al subjecte global, li dóna un espai per a créixer atenent a les seves necessitats. L'alumne és el centre. Els espais es transformen i ens ajuden a nosaltres a transformar-nos. I, alhora, hem de transformar-nos nosaltres per a poder iniciar el canvi. Deixant morir idees velles. Donant pas a la por i l'emoció de fer coses que possibilitin més creació, més empoderament colectiu, més llibertat.

La globalitat és saber-se com un tot tant a nosaltres mateixes com als infants i saber que percebem la realitat també com un tot.

M'adono de la importància de la transformació personal. Penso en la necessitat de TEMPS i de BUIT per a poder assimilar aquesta nova mirada.

En tenim, de temps?

Ens és fàcil, el buit?

# data[].attributes.body
Fa temps que tinc ganes d'aprofundir en la globalització en l'educació. La meva experiència com a docent de secundària em duu a reflexionar sovint en l'evident falta d'aprenentatge real als instituts. Crec que les estructures es reprodueixen per inèrcia i que cal repensar i posar molta voluntat en transformar l'actual model educatiu. La formació i la xarxa entre tots i totes aquells/es que creiem en aquesta transformació em sembla un bon primer pas. Aixi que això és el que m'ha dut fins a aquest curs.