# data[].attributes.body
La península Aràbiga, Era un gran enclavament comercial entre Orient i Occident, envoltat de dos poderosos imperis: el persa i el bizantí.

# data[].attributes.body
Mahoma va néixer l'any 570 en una família de mercaders de la Meca.

# data[].attributes.body
Segons la tradició, l'any 610, mentre meditava dins una cova a prop Meca

# data[].attributes.body
El missatge de Mahoma no va acceptació entre els mercaders de la Maca, per això l'any 622 va haver de fuguir de la ciutat de Medina. Aquesta fugida s'anomena hègira i marca l'inici del calendari musulmà

# data[].attributes.body
A la mort de Mahoma (632), la majoria dels àrabs eren musulmans i reconeixien l'autoritat del profeta.

# data[].attributes.body
Les revelacions d'Al·là van ser reconegudes a l'Alco-rà, el llibre sagrat per als musulmans, que es compon de 114 sures (capítols) en què es defineixen els pre-ceptes de l'islam i les normes de comportament.

# data[].attributes.body
Guerrers musulmans llestos per a la batalla en una pintura del segle XII. La cavalleria va jugar un paper decisiu en l'expansió bèl·lica de l'islam a l'Edat Mitjana

# data[].attributes.body
Guerrers musulmans llestos per a la batalla en una pintura del segle XII. La cavalleria va jugar un paper decisiu en l'expansió bèl·lica de l'islam a l'Edat Mitjana

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Guerrers musulmans llestos per a la batalla en una pintura del segle XII. La cavalleria va jugar un paper decisiu en l'expansió bèl·lica de l'islam a l'Edat Mitjana

# data[].attributes.body
S'elegiren entre familiars de Mahoma. Aquestes decisions van ge-nerar controvèrsia, la qual cosa va dividir els musulmans entre:

Xiites, que defensaven que el califa sempre havia de ser descen-dent de Mahoma.

Sunnita, que pensaven que el califa havia de ser elegit entre els millors creients.

# data[].attributes.body
A partir del segle XIII, els turcs, procedents de l'Àsia Menor, van aconseguir el poder en el món islàmic inaugurant l'imperi Otomà.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
A partir del segle XIII, els turcs, procedents de l'Àsia Menor, van aconseguir el poder en el món islàmic inaugurant l'imperi Otomà.

# data[].attributes.body
L'any 1453 van conquerir Cons-tantinoble, la capital de l'imperi Bizantí i la van batejar amb el nom d'Istanbul.

# data[].attributes.body
L'any 711 un petit exèrcit musulmà, comandat per Tariq, va travessar l'estret de Gibraltar i va vèncer Roderic a la batalla de Guadalete.

# data[].attributes.body
A començament del segle VIII, l'antiga Hispània ro-mana estava governada per una monarquia visigoti-ca, sumida en una profunda crisi económica per l'empobriment del regne, i politica pels enfronta-ments entre diferents candidats al tron.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
A començament del segle VIII, l'antiga Hispània ro-mana estava governada per una monarquia visigoti-ca, sumida en una profunda crisi económica per l'empobriment del regne, i politica pels enfronta-ments entre diferents candidats al tron.

# data[].attributes.headline
El control de la península IbèricaL'any 718, quan un nucli de resistents hispanogots es van enfrontar a Covadonga a l'exèrcit islàmic, els musulmans controlaven ja gairebé tota la pe-nínsula, excepte l'estreta franja muntanyosa del nord

# data[].attributes.subject
El control de la península IbèricaL'any 718, quan un nucli de resistents hispanogots es van enfrontar a Covadonga a l'exèrcit islàmic, els musulmans controlaven ja gairebé tota la pe-nínsula, excepte l'estreta franja muntanyosa del nord

# data[].attributes.body
Després de la conquesta d'Hispania, el califat ome-ia va establir a la peninsula Ibèrica un emirat (provin cia) del seu imperi, anomenat al-Andalus, amb capi tal a Cordova i governat per un vall, que es va mantenir només uns anys (718-756). A causa dels pactes assolits, els nobles visigotics van poder mantenir les seves possessions i les seves creences religioses, encara que al-Andalus va fomen-tar la islamització de la seva població

# data[].attributes.body
L'emir de Cardova i els seus dignataris representats en un manuscrit del segle XVI.

# data[].attributes.headline
Escrit d'Abd al-Aziz al noble visigòtic Teodomir

# data[].attributes.subject
Escrit d'Abd al-Aziz al noble visigòtic Teodomir

# data[].attributes.body
Que aquest s'avé a capitular (...) amb la condició que no s'imposarà domini sobre ell ni sobre cap dels seus, que no podrà ser agafat ni desposseït del seu senyoriu, que e no podran ser morts ni captivats (...) ni violents en la se religió, ni cremades les seves esglésies (...). Pactes entre musulma i hispanogots, 713

# data[].attributes.body
A mitjan segle VIII, quan els califes de Damasc van ser destronats pels abbassides de Bagdad, el darrer membre de la família omeia, el príncep Abd al-Rahman, va fugir a al-Andalus, on els ome-ies seguien tenint suports.

Abd al-Rahman I va establir a al-Andalus un emirat omeia independent de Còrdova (756-929). Això va suposar la ruptura de la unitat poli-tica del califat, però al-Andalus es va mantenir so-ta l'autoritat religiosa del califa de Bagdad.

# data[].attributes.body
Com va evolucionar al-Andalus?

L'esplendor del califat (929-1031)....

El califat de Cordova va ser l'època de més esplen dor cultural i econòmica d'al-Andalus, a causa del control del comerç entre Orient i Europa i d'un gran desenvolupament cultural i científic.

Els califes van aconseguir posar fi a les rebel-lions internes i frenar l'avançament dels regnes cristians gràcies a les expedicions militars (ratzies) d'Alman-sor, que va imposar als regnes cristians el pagament d'impostos (pàries) per obtenir la pau.

Còrdova es va convertir en la ciutat més poblada d'Europa. S'hi va construir una gran mesquita i s'hi van crear escoles i biblioteques que van atreure sa-vis de tot el món. Ben a prop s'hi va construir el palau de Medina Azahara, residència dels califes.

la divisió en regnes de taifes (1031-1238)...

A la primeria del segle XI, el califat va entrar en crisi a causa de l'elevat cost de l'exèrcit i a la pugna entre els nobles i militars per escapar del control del califa.

L'any 1031, l'aristocracia musulmana va deixar de reconèixer l'autoritat califal i va dividir al-Andalus en més de 25 regnes independents, anomenats taifes, creats cadascun d'aquests al voltant d'una gran ciu-tat. Aquesta fragmentació va propiciar l'avançament dels regnes cristians des del nord peninsular.

Per frenar l'avançament cristià van arribar a la penin-sula els almoràvits (1086) i els almohades (1147), dos pobles musulmans del nord d'Africa que van passar a controlar la majoria de les taifes. La derrota musulmana a la batalla de Las Navas de Tolosa (1212) va suposar la conquesta cristiana de la majoria de les taifes.

i el regne nassarita de Granada (1238-1492)

El darrer enclavament musulmà fou el regne de Gra-nada, fundat el 1238 per la dinastia dels nassarites.

Durant més de dos segles, el regne nassarita va viu-re una època de prosperitat, a causa dels seus desta-cats ports comercials i a la rica agricultura. Aquesta si-tuació va convertir Granada en un important centre cultural i comercial. No obstant això, l'estabilitat del regne se sustentava en els nombrosos impostos que els reis nassarites havien de pagar a Castella.

EDITORIAL VICENS VIVES

A final del segle XV, els Reis Catòlics van decidir conquerir el regne. L'any 1492, Boabdil, el darrer rei nassarita, va rendir Granada i va posar fi al domini mu-sulmà de la península Ibèrica durant gairebé 800 anys.

# data[].attributes.body
LA CATALUNYA ANDALUSINA

Els territoris del sud i de l'oest de Catalunya van formar part d'al Andalus durant més de tres-cents anys. Primer van quedar integrats a l'emirat i al califat, i al segle XI, amb la fragmentació del califat, s'hi van formar dos regnes de taifes importants: Lleida i Tortosa

L'economia es va desenvolupar fonamentalment a les ciutats, que estaven envoltades de masos i alqueries on es desenvolupava una agricultura de regadiu. També s'explotava la mineria de l'or (al Se gre) i les pedreres de marbre i galena, destinats a l'exportació.

Per la situació geogràfica, les nostres terres eren un important en-clavament comercial per on passaven les rutes que anaven cap als Pirineus i la que, a través de l'Ebre, anava cap a Saragossa.

Ciutats com Lleida, Balaguer i Tortosa van destacar per la vitalitat econòmica i cultural. Tot i això, ens han arribat molt poques restes arqueològiques d'aquesta etapa.

# data[].attributes.headline
Anvers irevers d'un dinar d'or de Còrdova datat cap a l'any 970

# data[].attributes.subject
Anvers irevers d'un dinar d'or de Còrdova datat cap a l'any 970

# data[].attributes.attachment_link.title
Captura de pantalla 2025-02-04 181806socians 6 ns

# data[].attributes.body
Les dones andalusines tenien un major accés a la cultura que a la resta de l'Europa occidental, atès que aprenien a llegir i escriure ja de nenes. Això va fer que la poesia femenina tingués un gran prestigi a al-Andalus i que assolissin gran fama poetesses com la princesa Wallada i Aisa Bint Ahmad (segle X) i Hafsa Bint al-Havy (segle XI).
Erudits en una biblioteca àrab, miniatura del segle XIII. Els mateixos emirs i califes, com Abd al-Rahman II, Abd al-Rahman III i al-Hakam II, van ser erudits que es van envoltar de savis i artistes.
LES MATEMÀTIQUES

En el camp de les matemàtiques, van destacar el matemàtic al-Mayriti i l'agrònom Ibn Bassal. Ambdós van exercir una gran influència a la seva època i els seus tractats van ser es-tudiats fins al segle XVII.

Van portar a al-Andalus la numera-ció índia (avui anomenada àrab), el sistema decimal i l'ús del zero. Tam-bé utilitzaven l'àbac per fer opera-cions.
Pàgina d'un

manuscrit matemàtic islàmic del segle XIV.

Elogi de les ciències

Els diferents coneixements científics són els pilars sobre els quals descansa l'eix de la religió i del món. Diferencien l'home dels animals i l'ésser racional de l'irracional.

Ibn ABD RABBIHI: El collar únic, segle X.

# data[].attributes.headline
1. ÈPOCA DE L'EMIRAT I EL CALIFAT (756-1031)• 

# data[].attributes.subject
1. ÈPOCA DE L'EMIRAT I EL CALIFAT (756-1031)• 

# data[].attributes.body
1. ÈPOCA DE L'EMIRAT I EL CALIFAT (756-1031)

• És el període en què es porten a terme les aportacions tècni-ques més rellevants i el que pre-senta una riquesa constructiva i ornamental més gran.

• En destaquen la mesquita de Còrdova i el palau de Medina Azahara, també a Còrdova.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El califat de Còrdova, també conegut com a califat omeia de Còrdova o califat d'Occident, fou un califat proclamat per Abd al-Rahman III el 929, posant així fi a l' emirat independent instaurat per Abd-ar-Rahman I ad-Dàkhil el 756.

Després de la presa de Melilla el 927, a mitjans del segle x els omeies controlaven el triangle format per Algèria, Siyimasa i l' oceà Atlàntic. El poder del califat s'estenia també cap al nord, i cap a 950 el Sacre Imperi Romanogermànic intercanviava ambaixadors amb Còrdova. Alguns anys abans, Hug d'Arles sol·licitava salconduits per tal que els seus vaixells mercants pogueren navegar per la Mediterrània, donant idea, per tant, del poder marítim que ostentaven.

Abd-ar-Rahman III considerà adient posar fi a l' Emirat de Qúrtuba i la seua autoproclamació com a califa, és a dir, com a cap polític i religiós dels musulmans i successor de Mahoma, basant-se en quatre fets: ser descendent directe del Profeta mitjançant la Dinastia omeia, haver liquidat les revoltes internes, frenar les ambicions dels nuclis cristians del nord peninsular, i la creació del Califat fatimita a Egipte oposat als califes abbàssides de Bagdad.

La proclamació tenia un doble propòsit. Per una banda, en l'interior, els omeies volien reforçar la seua posició. Per altra, en l'exterior, amb l'objectiu de consolidar les rutes marítimes per al comerç en la Mediterrània, garantint les relacions econòmiques amb l' Imperi Romà d'Orient i assegurar el subministrament d' or. Per tal de realçar la seua dignitat i a imitació d'altres califes anteriors edificà la seua pròpia ciutat palatina: Madīnat al-Zahrā, prop de Còrdova.

El Califat es va organitzar en sis grans circumscripcions, tres interiors i tres frontereres, totes amb les seves respectives coras. Les demarcacions interiors eren: Gharb al-Àndalus, que abastava l'actual província de Huelva i el sud de Portugal, Musata, les valls del Guadalquivir i del Genil, més les zones muntanyoses del sud d'Andalusia; i Xarq al-Àndalus que abastava l'arc mediterrani, des de l'actual província de Múrcia fins a Tortosa. Entre aquestes demarcacions i els regnes cristians, se situaven les tres Marques: al-Tagr al-Ala ( marca superior) al voltant de Saraqusta, al-Tagr al-Awsat ( marca mitja) al voltant de Tulaytula, i at-Tagr al-Adna ( marca inferior) al voltant de Merida, que es van mantenir fins a l'aparició dels Regnes de taifes.

En el nord de la península Ibèrica els xicotets regnes cristians es convertiren en possessions feudals del Califat, a qui reconeixien superioritat i arbitratge, sofrint gravoses imposicions a canvi de la pau.

Els aspectes de desenvolupament cultural no són menys rellevants, sobretot rere l'arribada al poder del califa Al-Hakam II a qui se li atribueix la fundació d'una biblioteca que hauria assolit els 400.000 volums. Tal volta això va provocar l'assumpció de postulats de la filosofia clàssica -tant grega com llatina- per part d'intel·lectuals de l'època com foren Ibn Masarra, Abentofail, Averrois i el jueu Maimònides, encara que els pensadors destacaren, sobretot, en medicina, matemàtiques i astronomia.

El califat de Còrdova és l'etapa política de la presència islàmica en la península Ibèrica de major esplendor, encara que de curta durada, ja que en la pràctica acabà en el 1009 amb la fitna o guerra civil pel tron que es desencadenà entre els àrabs, partidaris de l'últim califa legítim Hixam II, els berbers que donaven suport a Sulayman al-Mustaín, i els successors del primer ministre o hàjib, Almansor, que donaven suport al fill d'aquest, Muhàmmad II al-Mahdí.

El comte de Castella Sanç I Garcia va ajudar als berbers liderats per Sulayman al-Mustaín, va entrar a Còrdova i deposar a Muhàmmad II, que va fugir a Toledo, on va seguir actuant com a Califa. El 1010, va rebre el suport del general Wadih, governador d' al-Tagr al-Awsat ( marca mitja), que va anar a Tulaytula amb un exèrcit cristià de deu mil homes reclutats per Ramon Borrell, comte de Barcelona, Girona i Osona, Ermengol I d'Urgell i Hug I d'Empúries. La coalició va derrotar a Sulayman a la batalla d'Aqbat al-Bakr i Muhàmmad II va recuperar Qurtuba, tot i que Sulayman al-Mustaín va contraatacar a la Batalla del riu Guadiaro, on va morir Ermengol I. Finalment Muhàmmad II fou assassinat pels homes de Wàdih, que va reposar a Hixam II, i la ciutat és saquejada perquè Hixam no pot pagar als catalans.

Per evitar que Sanç I Garcia refermés la seva aliança amb Sulayman, Wàdih li va concedir importants places fortes, que es van unir als territoris que el Comtat de Castella havia pres al regne de Lleó durant la minoria d'edat d' Alfons V de Lleó. La guerra va acabar quan Sulayman al-Mustaín va fer assassinar Hixam II el 1013. En el rerefons també hi havia els problemes amb l'excessiva pressió fiscal necessària per a finançar el cost dels esforços bèl·lics.

Regnes de taifes

Oficialment, el califat seguí existint fins a l'any 1031, en què fou abolit donant lloc a la fragmentació de l'estat omeia en el que es denomina els Regnes de Taifes.

# data[].attributes.attachment_link.description
El califat de Còrdova, també conegut com a califat omeia de Còrdova o califat d'Occident, fou un califat proclamat per Abd al-Rahman III el 929, posant així fi a l' emirat independent instaurat per Abd-ar-Rahman I ad-Dàkhil el 756.

# data[].attributes.body
2. ÈPOCA TAIFA I ALMOHADE (1031-1212)

Presenta una arquitectura més austera, que potencia l'estruc-tura arquitectònica i descuida l'ornamentació.

En destaquen l'alcassaba de Màlaga, l'Aljaferia de Saragos-sa i la Giralda i la Torre del Oro de Sevilla.

Aljaferia de Saragossa.

3. ÈPOCA NASSARITA (1238-1492)

Es caracteritza per una gran ri-quesa decorativa a l'interior de les edificacions, que amaga la pobresa dels materials cons-tructius.

• En destaca l'Alhambra i el Ge-neralife de Granada.

Pati dels Lleons de l'Alhambra

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Los reinos de taifas en 1037.

Los reinos de taifas en 1080.

Las fueron un conjunto de pequeños estados (en árabe: ملوك الطوائف‎) que fueron apareciendo entre la desintegración del califato de Córdoba a partir de la o guerra civil que estalló en 1009 tras la muerte del último caudillo amirí Abd al-Malik al-Muzaffar y el derrocamiento del último califa omeya Hisham III, con la consiguiente abolición formal del califato en 1031. Los regímenes políticos autónomos de los reinos de taifas sucumbieron ante la instauración de gobiernos almorávides en al-Ándalus desde 1085.

Desde que el califa Hisham II es obligado a abdicar en 1009 hasta el año de la abolición formal del califato en 1031 se suceden en el trono de Córdoba nueve califas, de las dinastías omeya y hamudí, en un escenario político caótico que dio paso a la independencia paulatina de las taifas de Almería, Murcia, Alpuente, Arcos, Badajoz, Carmona, Denia, Granada, Huelva, Morón, Silves, Toledo, Tortosa, Valencia, Albarracín y Zaragoza. Cuando el último califa Hisham III es depuesto y proclamada en Córdoba una república, todas las (provincias) de Al-Ándalus que aún no se habían segregado se autoproclaman independientes, regidas por clanes árabes, bereberes o eslavos.

En el trasfondo se hallaban problemas muy profundos. Por una parte, las luchas por el trono califal no hacían sino reproducir las luchas internas que siempre habían asolado el emirato y el califato por causas raciales: árabes, bereberes arabizados y nuevos, muladíes o eslavos, que estaban constituidos inicialmente por esclavos libres de origen centroeuropeo o del norte peninsular y conseguido puestos importantes en la administración. También influían la mayor o menor presencia de población mozárabe, el afán de autonomía de las áreas con mayores recursos económicos y la agobiante presión fiscal necesaria para financiar el coste de los esfuerzos bélicos.

Inicialmente se constituyeron más de veinte pequeños estados o taifas autónomas dirigidos por caudillos locales procedentes de una familia que se perpetuó a lo largo del siglo XI en una dinastía reinante. Así ocupan el poder clanes de la antigua aristocracia árabe en Valencia ( amiríes, descendientes de Almanzor) y Zaragoza ( tuyibíes y hudíes). En la zona occidental se hicieron con el poder tribus bereberes muy arabizadas, que formaban parte de la población andalusí desde la conquista de Tariq a comienzos del siglo VIII: los aftasíes en Badajoz, birzalíes en Carmona, ziríes en Granada, hamudíes en Algeciras y Málaga y abadíes en Sevilla. Con el paso de los años, las taifas de Sevilla (que había conquistado todas las pequeñas taifas de la Andalucía occidental y Murcia en la parte de la oriental), Badajoz, Toledo y Zaragoza, constituirían las potencias islámicas peninsulares.

En general, las taifas más poderosas fueron absorbiendo con el tiempo a las más pequeñas. Así, la taifa de Sevilla, conquistó y anexó a las más pequeñas de Arcos, Algarve, Algeciras, Morón, Ronda, Carmona, Huelva, Mértola, Niebla y Silves, estas últimas, situadas al sur del actual Portugal, ambicionadas también por la taifa de Badajoz. Por otro lado, en la antigua Marca Superior del califato, los hudíes de Zaragoza reunieron un conglomerado que en ocasiones se segregaron como taifas independientes, formado por Tudela, Calatayud, Huesca, Lérida o Tortosa, llegando hacia 1080 a ocupar el territorio peninsular de la poderosa taifa de Denia (que consiguió conquistar las Baleares y Cerdeña y reunió una flota de guerra de ciento veinte naves) y hacer vasalla a la rica pero desprotegida Taifa de Valencia. Sin embargo, en esta zona, y gracias a su hábil manejo de la diplomacia, lograron sobrevivir dinastías independientes en la taifa de Albarracín y la taifa de Alpuente.

Durante el apogeo de los reinos de taifas del siglo XI sus reyezuelos intentaron reproducir las estructuras del califato omeya a una escala menor. Para ello compitieron entre sí no solo militarmente sino también procuraron mostrar su esplendor intelectual. Para ello, trataron de rodearse de los más prestigiosos poetas, científicos y artistas. Paradójicamente, el periodo de taifas fue a su vez el del máximo apogeo de la cultura andalusí, y en este siglo sus creaciones intelectuales adoptan caracteres propios e independientes del islam oriental. Nace en este siglo una filosofía en Al-Ándalus con una particular idiosincrasia, progresan las matemáticas y la astronomía, florece la poesía y la arquitectura desarrolla un estilo manierista que influirá posteriormente en el arte magrebí de almorávides y almohades.

Sin embargo, la disgregación del califato en múltiples taifas, que podían subdividirse o concentrarse con el paso del tiempo, hizo evidente que sólo un poder político centralizado y unificado podía resistir el avance de los reinos cristianos del norte. Al carecer de las tropas necesarias, las taifas contrataban mercenarios para luchar contra sus vecinos o para oponerse a los reinos cristianos del norte. Incluso guerreros cristianos, como el propio Cid Campeador, sirvieron a reyes musulmanes, luchando incluso contra otros reyes cristianos. Sin embargo, esto no fue suficiente y los reinos cristianos aprovecharían la división musulmana y la debilidad de cada taifa individual para someterlas. Al principio el sometimiento era únicamente económico, forzando a las taifas a pagar un tributo anual, las , a los monarcas cristianos.

No obstante, la conquista de Toledo en 1085 por parte de Alfonso VI de León y Castilla hizo palpable que la amenaza cristiana podía acabar con los reinos musulmanes de la península. Ante tal amenaza, los reyes de las taifas pidieron ayuda al sultán almorávide del norte de África, Yusuf ibn Tasufin, quien pasó el estrecho de Gibraltar estableciéndose en Algeciras y no sólo derrotó al rey leonés en la batalla de Sagrajas ( 1086), sino que conquistó progresivamente todas las taifas.

En la evolución de los primeros reinos de taifas se pueden distinguir tres periodos:

Las distintas facciones (linajes o ta'i-fah, plural de clan -tawa'if-) se hacen con el poder progresivamente en sus gobiernos locales, al tiempo que apoyan a los efímeros pretendientes a califa manejándoles según sus intereses y como aval de prestigio del poder al que aspiran. En este periodo se consolidan unos treinta poderes locales, al frente de los cuales, los caudillos regionales usan títulos honoríficos () usados por los califas y el chambelán Almanzor (como Al-Mansur o Al-Mundir), pero sin proclamarse estos reyezuelos califas personalmente. Las intrigas por la cabeza del califato se desarrollaban fundamentalmente en Córdoba, pero desde la capital se perdió todo control sobre el resto de las coras andalusíes, que aprovecharon los incipientes reyezuelos taifales para gobernar con independencia, acuñando moneda y creando una administración independiente.

Con la desaparición formal de la figura del califa, los reyes taifas procuran imitar los modos califales a escala local, construyendo palacios regios, nombrando visires, rodeándose de una corte monárquica y procurando atraer intelectuales y poetas que canten sus glorias, valiéndose del cultivo del género literario del panegírico, tan importante para la cultura islámica. La lucha por la supervivencia de los pequeños reinos y por la expansión de los más pujantes, generan importantes gastos en recursos militares, que consistían fundamentalmente en tropas mercenarias. Esto, unido a las parias o impuestos pagados a los más guerreros ejércitos cristianos, bien para aliarse con ellos contra otro enemigo, bien para comprar la paz, fue debilitando la pujanza del Al-Ándalus. Las taifas mayores dominan a las satélites, y se consolidan como potencias las taifas de Badajoz, Toledo, Zaragoza y Sevilla. En el Mediterráneo destaca la taifa de Denia-taifa de Baleares, que armó una importante flota bélica.

Las guerras interinas, las importantes parias pagadas a los reyes cristianos y la pujanza de estos decantó la balanza definitivamente en favor de los reinos de León, Castilla y Pamplona. Así, en 1085, Alfonso VI consigue fracturar el centro neurálgico de la cultura musulmana, tomando la Taifa de Toledo y estrangulando la vía medular de comunicación andalusí, que iba de Tortosa a Sevilla, pasando por Zaragoza y Toledo. Valencia, rica y deseada, no consigue consolidar una dinastía fuerte, y su debilidad le llevó a subordinarse a los reyes de Toledo, de Zaragoza, e incluso al rey Alfonso VI de Castilla, y, finalmente, a ser conquistada por El Cid en 1092. En 1085 los reyes taifas de Badajoz y Sevilla solicitan socorro a los almorávides que, aunque acuden en defensa del islam, acabarán con el poder de los reyes taifas hispanomusulmanes, pasando Al-Ándalus a constituir una provincia periférica de este imperio magrebí.

MARTOS QUESADA, Juan, "Los reinos de Taifas en el siglo XI", en Ana I. Carrasco, Juan Martos y Juan A. Souto, Al-Andalus, Madrid, Istmo (Historia de España. Historia medieval, VI), 2009, págs. 147-272. ISBN 978-84-7090-431-8

REILLY, Bernard F., Reconquista y repoblación de la Península, en John Lynch (dir.), Historia de España. 7, El País, 2007. ISBN 978-84-9815-768-0. Es trad. de Bernard F. Reilly, The contest of christian and muslim Spain 1031-1157, Bernard Blackwell Pub, 1991¹. OCLC 247678739

Enlaces externos

# data[].attributes.attachment_link.title
Primeros reinos de taifas - Wikipedia, la enciclopedia libre

# data[].attributes.attachment_link.description
Las fueron un conjunto de pequeños estados (en árabe: ملوك الطوائف‎) que fueron apareciendo entre la desintegración del califato de Córdoba a partir de la o guerra civil que estalló en 1009 tras la muerte del último caudillo amirí Abd al-Malik al-Muzaffar y el derrocamiento del último califa omeya Hisham III, con la consiguiente abolición formal del califato en 1031.