# data[].attributes.body
En av Sveriges äldsta städer, Lund, grundades runt år 1050. Det blev snart ett viktigt religiöst, kulturellt och utbildningsmässigt centrum i det danska riket, vilket det var del av vid denna tid.

# data[].attributes.body
Vreta Kloster, beläget nära Linköping, tros vara det första nunneklostret i Sverige, grundat omkring år 1156. Det speglar den kristna kyrkans växande inflytande under medeltiden.

# data[].attributes.body
Birger Jarl, även känd som Birger Magnusson, spelade en avgörande roll i Sveriges medeltida historia. Han är känd för att ha grundat Stockholm och för sina insatser för att stärka kungamakten och centralt styre.

# data[].attributes.headline
1250: Birger Jarl slöt kontrakt med Hansan

# data[].attributes.subject
1250: Birger Jarl slöt kontrakt med Hansan

# data[].attributes.attachment_link.description
Under 1100- och 1200-talen blev Nordtyskland en av Europas ledande ekonomiska regioner och de viktigaste handelsstäderna bildade Hanseförbundet. Hansans makt grundades dels på en högt utvecklad kompetens i sjöfart och handel, dels på militär styrka och en förmåga att skickligt manövrera i Nordeuropas politiska maktspel. Hansans inkomster kom i huvudsak från handeln mellan Östersjö- och Nordsjöregionerna.

# data[].attributes.body
Magnus Ladulås, kung av Sverige från 1275 till 1290, var känd för sina lagar som skyddade allmogens frihet mot adelns godtycke. Han lade också grunden för Sveriges riksdag.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
År 1317 inträffade en blodig händelse som skrivit in sig i historieböckerna som Nyköpings gästabud. Det dramatiska gästabudet innebar slutet på en lång och bitter maktkamp som pågått i många år mellan kung Birger och hans båda bröder hertig Erik och hertig Valdemar. På natten efter kalaset var Birger ensam herre på täppan...

# data[].attributes.attachment_link.description
Nyköpings gästabud var ett kalas på Nyköpingshus 1317 varefter kung Birger Magnusson lät fängsla sina två bröder tillika politiska rivaler, hertigarna Erik och Valdemar. Efter att de båda

# data[].attributes.attachment_link.description
Magnus Eriksson (1316-1374) var Sveriges kung 1319-1364 och den siste svenske kungen av Folkungaätten. Som treåring valdes Magnus till svensk kung samtidigt som han ärvde tronen i Norge efter sin

# data[].attributes.body
Digerdöden, en pestepidemi som drabbade Europa hårt mellan 1347 och 1351, nådde Sverige runt 1350. Den hade förödande effekter på befolkningen och samhället i stort.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Birgitta mottar en uppenbarelse. Efter målning från medeltiden.

Birgitta Birgersdotter, även känd som Heliga Birgitta, född omkring 1303 i Uppland, död 23 juli 1373 i Rom i Kyrkostaten, var en svensk katolsk författare, teolog samt ordens- och klostergrundare av Birgittinorden. Hon helgonförklarades och utgör tillsammans med Benedikt av Nursia, Edith Stein, Katarina av Siena, Kyrillos och Methodius Europas sex skyddshelgon enligt romersk-katolska kyrkan.

Hon var dotter till Upplands lagman Birger Persson till Finsta och Ingeborg Bengtsdotter, som tillhörde Bjälboättens lagmansgren. Både genom sina föräldrar och genom sin make Ulf Gudmarsson hade hon anknytning till det politiska ledarskiktet i det medeltida Sverige. Eftersom hennes morfars far var kusin till kung Magnus Ladulås, så var Birgitta släkt med den svenska kungafamiljen genom sin mor. Utanför Sverige var hon även känd som Furstinnan av Närke.

Den äldsta traditionen om Birgittas födelse går tillbaka ända till 1400-talet och en krönika som byggde på material i klostret i Vadstena, skriven av Margareta Clausdotter, som var abbedissa där 1472-1486. Där sägs följande om Birgittas mor Ingeborg:

"Och man må veta, att hon och hennes värdige herre, de bodde i Uppland på en gård som kallas Finsta och ligger icke långt från Uppsala. Och där födde hon sin heliga dotter Sankta Birgitta och flera av sina barn, men nu vila hon och hennes ärade herre i Uppsala domkyrka i Sankta Katarinas kor."

Något bestyrkande av att Finsta var Birgittas födelseplats står visserligen inte att finna i de handlingar som är bevarade från svensk medeltid i Svenskt Diplomatarium, men även underlaget i handlingarna för den hypotesen som flera historiker numera stödjer, att Birgitta var född och uppväxt på Sköldnora kungsgård i Fresta socken i Vallentuna härad är svagt. Beträffande Birgers ägande av gårdar i Uppland ingick förvisso bland många andra gods i arvet efter honom både Finsta och Sköldnora, lika väl som många gårdar i Södermanland, Östergötland och Småland. Vid granskning av flera köp- och bytesdokument i diplomatariet visar det sig att tidpunkterna för tillträde kan ifrågasättas. Den latinska terminologin för de egendomar man sålde och bytte och testamenterade är också oklar, det är fråga om omdiskuterade begrepp och i varje enskilt fall mycket osäkert vilka delar av egendomarna som åsyftas. Vidare saknas i materialet varje hänvisning till på vilken egendom familjens sätesgård var belägen. Vad gäller ett andra argument som skulle utpeka på Fresta i Vallentuna härad i stället för Finsta i Skederids socken, som födelseplats nämligen frasen om hennes ursprung "in regno Swecie de civitate Frastad" i de påvliga kanonisationsakterna är det ytterst osäkert, vilket också den svenska utgivaren av texten påpekat, om de italienska skrivarna här har uppfattat namnet riktigt; deras missuppfattningar kan också ligga bakom att platsen kallas civitas, "stad" och inte parochia, "socken". I testamenten där Birgittas barnbarn testamenterar Skällnora (äldre namn på Sköldnora) gård vidare benämns dock gården som "det rätta mödernet".

Heliga Birgittas bönkapell och böneställe på Finsta gård, avbildade i Suecia-verket 1708.

Redan som barn hade Birgitta syner. En gång såg hon Jungfru Maria som satte en krona på hennes huvud. En annan gång såg hon framför sig hur Kristus pinades och dog på korset. Båda dessa teman, den innerliga Mariafromheten och meditationen över Kristi lidande, kom att prägla hela Birgittas liv.

När Birgitta var i tolvårsåldern dog hennes mor. Hennes far ansåg att han inte klarade av att själv ge henne den uppfostran som anstod en flicka i hennes ställning, så han sände henne till sin svägerska Katarina Bengtsdotter på Aspanäs vid sjön Sommen i Östergötland.

Några år senare, vid omkring tretton års ålder, giftes hon mot sin vilja bort med den artonårige Ulf Gudmarsson. Hon ville säkert hellre leva som jungfru och lyckades också övertala sin make att de första åren leva i avhållsamhet, men därefter födde hon åtta barn. Makarna bodde under dessa år på Ulfåsa vid sjön Boren i Östergötland.

Den unga hustrun blev snabbt känd för sin stränga fromhet. Hon späkte sin kropp, fastade och vallfärdade till heliga platser. I hennes hem fick fattiga och sjuka en fristad. Själv vårdade hon dem, och efter Jesus exempel ska hon ha tvått deras fötter och kysst dem. Under fastan serverade hon varje dag mat åt tolv fattiga.

Birgittas fromhet kom på många sätt att prägla även maken Ulf. Bland annat företog makarna tillsammans pilgrimsfärder till Nidaros och till Santiago de Compostela. På vägen hem från Spanien, i den franska staden Arras, insjuknade Ulf. När läget var som svårast uppenbarade sig det franska nationalhelgonet Sankt Denis för Birgitta och lovade att maken inte skulle dö.

Väl hemma bosatte sig Birgitta och Ulf vid Alvastra kloster, där Ulf dog år 1344 (eller eventuellt år 1346). Birgitta lät sin vigselring falla i Ulfs grav och fördelade sina egendomar till arvingarna och till fattiga för att själv leva enkelt i anslutning till klostret i Alvastra. Antalet uppenbarelser tilltog. Hon kände sig kallad att vara " Kristi brud och språkrör". Under denna tid fram till avresan till Rom mottog hon många uppenbarelser. I uppenbarelserna fick hon uppdrag av Gud, Kristus och Maria att föra ut budskap till såväl politiska som kyrkliga ledare. Men där finns också dialoger med helgon, döda personer, med flera.

Birgitta fick vid en okänd tidpunkt under 1330-talet tjänsten som hovmästarinna vid det svenska hovet. Birgitta stod kungaparet Magnus Eriksson och Blanka av Namur nära, en bekantskap som hon lönade illa. Birgitta upptäckte till exempel att drottningen fört med sig en elfenbensask med ett antal reliker, bland annat efter Ludvig den helige. Asken hade dock ställts undan. Birgitta fick då höra en inre röst säga: "Se hur Guds skatt, som vördas i himmelen, föraktas på jorden!". I ständiga uppenbarelser smädade Birgitta paret: bland annat antyds Magnus Erikssons påstådda homosexualitet ( Magnus Smek).

Hon förmanade genom Kristus kungen att dagligen läsa sina bestämda böner till jungfru Maria, dagligen läsa två mässor, fasta på de stora helgdagsaftnarna, ge tionde åt de fattiga och varje fredag två tretton fattiga mäns fötter. Han uppmanas också att klä sig höviskt, "till ett konungens hederstecken", samt bära krona på de större helgdagarna. Hon förmanar också Magnus att, "eftersom han är barnslig", låta läsa för sig "om manliga mäns gärningar, efterdöme och åthävor, av vilka hans håg må uppväckas till Gud". I sina skrifter kallar hon också kungen "en krönt åsna med ett harhjärta" och "en rövare och en själaförrädare". Till slut beskyllde hon honom för att vara ansvarig för förlusten av både Skåne och Norge.

Många av de falska beskyllningarna mot drottning Blanka om giftmord på sin son, kung Erik (Magnusson) återfinns i den heliga Birgittas politiska uppenbarelser. Henrik Susos Gudeliga snilles väckare var sannolikt en inspirationskälla för Birgitta och hennes uppenbarelser om Magnus Eriksson samlades i pamfletten Libellus de Magno Erici rege som spreds av hans fiender bland stormännen.

Efter makens död ägnade sig Birgitta åt självspäkning och försakelser med sådan iver att en av hennes biktfäder, som skrev en biografi om henne, förvånades över att denna lilla och späda kvinna kunde uthärda sådana påfrestningar. Hon sov på den kalla vintermarken med endast en matta och ett hyende under sig samt en tunn mantel över sig. Att bada ansåg hon i likhet med de flesta medeltidshelgon för veklighet. Hon bar tagelklädnad närmast kroppen och om livet hade hon ett rep med knutar som orsakade smärta vid varje rörelse. Varje fredag droppade hon hett vax på sin arm som ett minne av Jesus lidande. "Och om såren läktes före nästa fredag, så upprev hon dem med sin nagel, för att hennes lekamen skulle ej vara utan pina och sår; och detta gjorde hon till den ändan, att Jesu Kristi pina skulle alltid vara i hennes åminnelse", skriver en levnadstecknare. Om hon någonsin yttrade något överilat, tuggade hon på bittra örter.

Genom uppenbarelser blev det tydligt för Birgitta att hon var kallad att återupprätta klostren ur deras förfall och återigen göra dem till härdar för Guds rike. Genom dessa kloster skulle en förnyelsens anda sprida sig ut bland människorna och till sist göra alla människor goda, samtidigt som jorden omskapades i enlighet med Guds vilja. I Vadstena skulle Birgitta så ett frö från vilket världens förnyelse skulle växa fram. Där ville hon grunda ett dubbelkloster där kvinnor och män kunde verka tillsammans för Guds tjänst och för att hjälpa sina medmänniskor. Adliga kvinnor skulle utbildas till goda och arbetsamma människor. Arbete skulle varvas med andliga övningar, och på söndagar skulle munkarna predika för folket. Men dessa nya klosterregler måste bekräftas av påven. Så Kristus gav henne i en uppenbarelse befallningen att göra en pilgrimsresa till Rom. Trots de härjningar som digerdöden orsakade i Mellan- och Sydeuropa, fruktade Birgitta inte att ge sig av. Hennes syften var stora och hon leddes av en kraftfull övertygelse.

Birgittakapellet i kyrkan San Lorenzo in Panisperna i Rom. Till höger i kapellet syns den romerska sarkofag i vilken Birgittas kvarlevor vilade inför hemresan till Sverige.

Birgitta begav sig 1349 till Rom. Syftet var att delta i firandet av jubelåret 1350 och att få tillstånd av påven att grunda en ny klosterorden. Problemet var bara att påven sedan 1309 residerade i den franska staden Avignon samt att kyrkan förbjudit inrättandet av fler ordnar. Detta hindrade dock inte Birgitta som redan tidigare i en uppenbarelse fått veta att hon skulle få se påven och kejsaren mötas i Rom. En för tiden så osannolik händelse att den ledde till en del munterhet hos omgivningen.

I Rom fick hon först bo i Palazzo della Cancelleria nära basilikan San Lorenzo in Damaso. Hon drog sig inte för att säga vad hon ansåg om stadens andliga förfall, något både kardinaler och vanligt folk fick erfara. Därutöver ägnade hon sin tid åt att skriva till påven i Avignon och kräva att han skulle flytta tillbaka. Sin vardag ägnade hon åt att gå runt i kyrkorna för att be vid helgonens gravar. Vid kyrkan San Lorenzo in Panisperna på Viminalen bad hon ofta förbipasserande om allmosor till de behövande. Hon gjorde också flera pilgrimsresor till bland annat Assisi, klostret Farfa, Neapel och södra Italien.

År 1368 återvände påve Urban V till Rom och den 21 oktober möttes han och den tysk-romerske kejsaren Karl IV i staden. Birgitta kunde lämna sin ordensregel till påven som mottog den för granskning. Den 5 augusti 1370 blev den godkänd i en reviderad version som Birgitta troligen inte var särskilt nöjd med. Därtill beslutade Urban V att återigen lämna Italien av säkerhetsskäl, något som Birgitta absolut inte kunde acceptera. Hon profeterade att han skulle drabbas av ett hårt slag från Gud och bli sjuk, och när Urban vistats i Avignon ett par månader dog han.

År 1371, vid 68 års ålder, påbörjade Birgitta en vallfärd till Heliga landet via Neapel och Cypern. Hon hade i en uppenbarelse fått en befallning från Gud att göra detta, och trots att hon var sjuk och svag följde hon gladeligen budet. Först gick resan till Neapel, där Birgitta tidigare hade gjort en pilgrimsfärd.

Neapels drottning Johanna hade tidigare visat sig mottaglig för Birgittas stränga förmaningar, i alla fall under en kort tid. Nu mottogs Birgitta med de högsta hedersbetygelserna av drottningen. Hon fick också presentera sina söner för Johanna. Birgitta hade hos dem inskärpt de tillbörliga vördnadsbetygelserna mot den höga kvinnan: "huru de skulle gå inför drottningen och hälsa henne vördsamt efter landets sed med bugningar och knäfall och kyssa hennes fötter", som Margareta Clausdotter skriver. Sonen Birger utförde samvetsgrant de hovceremonier hans mor lärt honom. Men om hur sonen Karl bar sig åt berättar krönikans författarinna följande: "När herr Karl kom fram till drottningen, bevisade han henne vördnad efter vad som hövdes och henne tillkom. Och sedan kysste han henne på munnen, varav drottningen fick stor kärlek till honom, därför att han vågade det; och ville hon ingalunda låta honom fara dädan utan sade, att hon äntligen ville behålla honom och hava honom till make. S:a Birgitta sade, att det ingalunda kunde ske, ty hans hustru levde ännu hemma i Sverige." Men detta hade ingen inverkan på en sådan kvinna som Johanna, som själv hade sin tredje gemål i livet.

Birgitta uppges ha bett brinnande böner till Gud om hjälp ur situationen. Och bönen blev besvarad, men på ett helt annat sätt än hon hade förväntat sig: Karl drabbades av en dödlig sjukdom och avled. Modern satt några steg från hans säng när hans sista ögonblick kom, men hon reste sig inte för att närma sig honom. Hon gav inga ljud ifrån sig och fällde inte en tår. Istället ska hon ha suttit stilla med upplyfta händer och i sitt innersta prisat Gud för att ha förhindrat den stora synden. Karls begravning genomfördes med stor ståt. Drottningen följde själv kistan till graven tillsammans med en stor skara människor. Överallt hördes klagan och gråt, men Birgitta ska till det yttre orörd ha gått efter båren, utan klagan eller tårar.

Senare vände sig Birgitta med nya förmaningar till Neapels drottning. Hon uppmanade henne att ödmjuka sig, ångra sina synder och frukta Gud utan återvändo, eftersom hon hade levt ett liv mer likt en sköka än en drottning. Om hon inte lyssnade till Gud skulle hon bli dömd som en avfälling och gisslad från hjässan till fotabjället. Trots de hårda orden miste Birgitta inte drottningens vänskap utan fick istället nya bevis på hennes vänskap genom stora gåvor.

Efter Karls död lämnade Birgitta Neapels hamn och efter att ha stött på flera utmaningar och vedermödor anlände hon till Jaffa, där fartyget led skeppsbrott i hamnen. Men trots detta och med sitt hjärta fyllt av himmelsk glädje kom Birgitta fram till den heliga graven. Högsommarens brännande hetta dämpade inte hennes iver att skåda Betlehem och Josafats dal och andra heliga platser, men värmen förvärrade hennes hälsa, som redan var påverkad av späkningar och sjukdom.

Sonens öde verkar ha tagit Birgitta hårt, men senare fick hon en uppenbarelse som intygade att han förlåtits tack vare hennes böner och tårar.

När hon återkom till Rom våren 1373 var hon försvagad av sjukdom och den 23 juli avled hon i sin bostad vid nuvarande Piazza Farnese. Hennes stoft bisattes i kyrkan San Lorenzo in Panisperna i väntan på att hennes kvarlevor skulle föras tillbaka till Sverige och Vadstena. Ett följe i vilket dottern Katarina och sonen Birger ingick, beledsagade kistan. Den 2 december 1373 påbörjades resan mot Vadstena. Färden gick över Alperna via Brünn och vidare till Danzig. Därifrån seglade följet till Söderköping varefter Vadstena nåddes den 4 juli 1374.

År 1377 gav Birgittas själasörjare och vän biskopen Alfons av Jaén ut den första upplagan av hennes Himmelska uppenbarelser. Året därpå, 1378, skedde ett förnyat godkännande av hennes ordensregel och 1384 kunde klostret i Vadstena invigas.

Minnessten över Heliga Birgitta vid Skederids kyrka, Finsta.

I påvliga kapellet, som var prytt med dyrbara vävnader och friska olivkvistar, hölls predikan över Birgittas underverk och uppenbarelser. Därpå tog påven själv upp en lovsång, öppnade den gyllene bok där alla helgon var upptecknade, och skrev in Birgittas namn i den. I Peterskyrkan hölls högtidliga gudstjänster vid skenet av tusentals lampor, och i alla Roms kyrkor ringde klockorna.

År 1999 upphöjdes heliga Birgitta tillsammans med Katarina av Siena och Edith Stein till skyddshelgon för Europa.

I Sverige föranstaltade ärkebiskopen Jakob Ulvsson år 1470 om att den heliga Birgittas fest skulle firas över hela riket. En tidigare ärkebiskop, Birger Gregersson, hade författat ett officium under sina vistelser på Biskops-Arnö i slutet av 1370-talet.

En tidig kritikerröst till Birgitta kom med Martin Luther, som kallade henne för "die Tolle Brigit" (den galna Birgitta). Bland reformationsbiskoparna i Sverige fanns nedlåtande tonfall mot Birgitta. I Svensk krönika kallar Olaus Petri hennes uppenbarelser för "dagdrömmar". Drottning Kristina konstaterade att hon "hellre ville räknas bland de vettiga än bland de heliga". Som kommentar till pjäsen Folkungasagans Birgitta kallade August Strindberg henne: "En härsklysten, äresjuk kvinna som medvetet strävade efter helgonskapet och makten över 'det andra könet'" och fortsatte: "Av denna osympatiska kvinna gjorde jag efter urkunderna den oregerliga tossa som nu finnes i dramat, ehuru jag till hennes ära lät henne vakna till klarhet om sin fjollighet och sitt högmod."

I ett sammetsklätt träskrin i Vadstena klosterkyrka förvarades till 1645 vad som enligt traditionen sägs vara kranierna från heliga Birgitta, hennes dotter Katarina samt det äldre helgonet Sankta Ingrid av Skänninge. Från detta relikskrin stal den franska balettmästaren Antoine de Beaulieu under ett besök i klosterkyrkan ett kranium, i tron att det var Heliga Birgittas kranium. Han blev därefter rädd att som enda katolik i sällskapet misstänkas för brottet och överlämnade tre år senare kraniet till den franske ambassadören Gaspard Coignet de la Thullerie. Denne tog med sig kraniet till Frankrike och skänkte det kort före sin död till kyrkan i Courson-les-Carrières i Bourgogne. Kraniet gavs 1959 till birgittinklosteret i Uden i Nederländerna, där det i dag ställs ut som Heliga Birgittas kranium.

Anne-Marie Landtblom, docent i neurologi, och andra forskare vid Linköpings universitet har, genom att undersöka kraniet i klosterkyrkan, försökt utröna om Heliga Birgittas gudomliga uppenbarelser i själva verket var hallucinationer under epileptiska anfall. Kraniet undersöktes på 1950-talet av professor Carl-Herman Hjortsjö och då upptäcktes en urgröpning. Det är den urgröpningen som intresserar forskarna eftersom den kan ha orsakats av en godartad hjärntumör.

Vid de senaste undersökningarna av kranierna i klosterkyrkan användes DNA-analys och kol-14-datering. Forskarna presenterade resultatet 2010 och kunde konstatera att kranierna inte tillhör mor och dotter. Därtill kommer att det är minst 200 års åldersskillnad på kranierna och att ingen av tidsbestämningarna sammanfaller med perioden då Birgitta och Katarina levde.

Eftersom kraniet i Uden ännu ej DNA-testats kan däremot detta kranium visa sig tillhöra Birgitta eller hennes dotter.

Orden Birgitta grundade finns kvar än idag och kallas Den helige Frälsarens orden ( Ordo Sanctissimi Salvatoris 'O.Ss.S.'), i dagligt tal Birgittinorden. Birgittas kvarlevor finns idag i ett relikskrin i Vadstena klosterkyrka. I Svenska kyrkan lever den birgittinska traditionen av böne- och ordensgemenskapen Societas Sanctæ Birgittæ, grundad 1920; man samlas varje år till generalkapitel i Vadstena kring Birgittas dödsdag den 23 juli.

Byggnaden i Rom, där Birgitta levde, Casa di Santa Brigida, inrymmer idag kyrka, kloster och gästhem.

Heliga Birgitta var en stolt kvinna som trots att hon räknades som olärd var väl bevandrad i sin tids andliga och politiska spörsmål. Av hennes texter kan man utläsa att hon var en ordkonstnär som ofta använde sig av liknelser, bilder och exempel för att förtydliga det som var abstrakt i den teologiska läran. Mycket av hennes bildspråk var inspirerat av naturen eller vardagslivet, hon använde sig också i sina texter av det som vi idag kallar för klassisk retorik. Heliga Birgittas författarskap och retoriska kunskaper är historiskt intressanta då hon var verksam under en tid då kvinnor i allmänhet varken fick lära sig att läsa eller skriva och att agera som författare var i stort sett förbjudet.

1. Märta Ulfsdotter född ca 1319-1320. Gift 1337 med 1) Sigvid Ribbing (Bröllopet på Ulvåsa) och 2) efter 1345 med Knut Algotsson (Bengt Hafridssons ätt)

2. Karl Ulfsson till Ulvåsa. Död i Neapel.

3. Birger Ulfsson, dubbad till Riddare av den Heliga graven av Jerusalem under vistelsen i Heliga landet.

4. Katarina Ulfsdotter, Katarina av Vadstena född 1331, abbedissa i Vadstena.

5. Bengt Ulfsson. Död i ung ålder och begravdes i Alvastra.

6. Gudmar Ulfsson. Död i ung ålder i Stockholm.

7. Ingeborg Ulfsdotter. Nunna i Riseberga kloster.

8. Cecilia Ulfsdotter, inskrevs till Skänninge kloster men giftes senare med Lars Sunesson.

Revelationes celestes, år 1500. Första sidan.

Textkritisk utgåva

Heliga Birgittas Revelationes, det vill säga Uppenbarelserna på latin, utkom i textkritiska utgåvor åren 1956-2002 i Kungl. Vitterhets Historie och Antikvitets Akademiens regi.

Sancta Birgitta. Revelaciones Lib. I. Ed. by C.-G. Undhagen. Stockholm 1978.

Sancta Birgitta. Revelaciones Lib. II. Ed. by C.-G. Undhagen† and B. Bergh. Stockholm 2001.

Sancta Birgitta. Revelaciones Lib. III. Ed. by A.-M. Jönsson. Stockholm 1998.

Sancta Birgitta. Revelaciones Lib. IV. Ed. by H. Aili. Stockholm 1992.

Sancta Birgitta. Revelaciones Lib. V. Ed. by B. Bergh. Uppsala 1971.

Sancta Birgitta. Revelaciones Lib. VI. Ed. by B. Bergh. Stockholm 1991.

Sancta Birgitta. Revelaciones Lib. VII. Ed. by B. Bergh. Uppsala 1967.

Sancta Birgitta. Revelaciones Lib. VIII. Ed. by H. Aili. Stockholm 2002.

Sancta Birgitta. Revelaciones extravagantes Ed. by L. Hollman. Uppsala 1956.

Sancta Birgitta. Opera minora. Vol. I. Regula Salvatoris Ed. by. S. Eklund. Stockholm 1975.

Sancta Birgitta. Opera minora. Vol. II. Sermo angelicus Ed. by. S. Eklund. Uppsala 1972.

Sancta Birgitta. Opera minora. Vol. III. Quattuor oraciones Ed. by. S. Eklund. Stockholm 1991.

Andra utgåvor

Birgitta; Johannes de Turrecremata, Matthias Lincopensis (1517) (på latin). Reuelationes celestes p̄electe spōse christi beate Birgitte vidue: de regno Suecie: octo libris diuise. Sicq; ordinate a religiosis patrib⁹: originalis monasterij sctārū Marie virginis et Birgitte in Vuatstenis: p̄maturo studio et exq̇sita diligētia: in hos infrascriptos numerū & ordinē accurati⁹ cōportate. Et si forte alique alie reuelationes (sicuti compertū est) btē Birgitte per errorē: aut temerarie a quoq̃; q̊modolibet ascribant̃: p̄ter has q̄ in hoc p̄senti volumine: aut in vita: seu legenda sancte Birgitte maiori cōtinent̃: tanq̃; false & erronee decernant̃. Adiungit̃ etiā in fine libror[um] Tabula principaliū sentētiarū in his libris cōtentarū: vti diligēs lector videre poterit. ([3. uppl.]). ... Insu₋p iam alterato in officina Federici Peypus. Sumptibusq; & impensis honesti viri Ioannis Kobergers civem Nuren bergen̄. impressum. Anno virginei partus. M.D.xvij. Decimaquinta. Mensis Novembris.. Libris 9546980

Birgitta; Klemming Gustaf Edvard (1857-1884). Heliga Birgittas Uppenbarelser . Samlingar utgivna av Svenska fornskriftsällskapet. Serie 1, Svenska skrifter, 0347-5026 ; 14:1-5. Stockholm: Norstedt. Libris 503195 Fulltext

Birgitta; Lundén Tryggve (1957). Himmelska uppenbarelser. . Malmö: Allhem. Libris 8078621

Birgitta; Härdelin Alf, Borgehammar Stephan, Döbling Anna (2004). Uppenbarelser . Enskede: TPB. Libris 12582384 fulltext.

Alexandra Coelho Ahndoril, Birgitta och Katarina. Albert Bonniers Förlag, 2006.

Hans Aili & Jan Svanberg, Imagines Sanctae Birgittae. The Earliest Illuminated Manuscripts and Panel Paintings Related to the Revelations of St. Birgitta of Sweden. Stockholm: The Royal Academy of Letters, History and Antiquities, 2003.

Birger Bergh, "Heliga Birgitta. Åttabarnsmor och profet". Lund: Historiska Media, 2002.

Lars Bergquist, Birgitta i uppenbarelsernas spegel, Stockholm: Proprius förlag AB, 2003

Per Beskow & Annette Landen, Birgitta av Vadstena : Pilgrim och profet 1303-1373. Stockholm: Natur och Kultur, 2003.

Luca Cesarini, Den heliga Birgittas återkomst. Malmö: Birgittiana, 1998.

Luca Cesarini, Den heliga Birgittas Rom. Malmö: Norma, 1999.

Luca Cesarini, I den heliga Birgittas fotspår. Stockholm: Bilda, 2002.

Luca Cesarini, Evangeliet enligt Birgitta. Malmö: Artos, 2008.

Luca Cesarini, Med Birgitta i Det heliga landet. Malmö: Birgittiana, 2014.

Emilia Fogelklou, Birgitta. Stockholm: Aldus, 1973.

Ingvar Fogelqvist, Apostasy And Reform In the Revelations of St. Birgitta. Almquist & Wiksell. Stockholm 1993

Gunilla Gren-Eklund, "Att konstruera historia: exemplet Heliga Birgittas födelseplats." Kyrkohistorisk årsskrift 114 (2014), s. 13-25.

"Heliga Birgittas möderneanor." Svenska släktkalendern 50 (2020).

Bengt Ingmar Kilström, "Hennes röst ska höras" : Birgittinska perspektiv. Stockholm: Proprius förlag, 1991.

Birgit Klockars, Birgittas svenska värld. Stockholm: Natur och kultur, 1976.

Rolf H. Lindholm, "Huvudlinjer i Heliga Birgittas Uppenbarelser", Visby: Books-on-Demand, 2011.

Bridget Morris, St Birgitta of Sweden. Woodbridge: Boydell, 1999.

Helge Nordahl, Den heliga Birgitta. Skellefteå: Artos, 2003.

R. Steffen: Heliga Birgitta i Svenskt biografiskt lexikon (1924)

Sven Stolpe, Birgitta i Sverige och i Rom, Legenda, 1988

Hjalmar Sundén, Den heliga Birgitta: Ormungens moder som blev Kristi brud. Stockholm: Wahlström & Widstrand, 1973.

Societas Sanctæ Birgittæ 1920-1970. Festskrift, 1970.

1. Harrison, D. 2021-09-01, Svenska Dagbladet ^ "Vet vi hur heliga Birgitta såg ut?"

2. ^ Vatikanradion 3 oktober 1999, "Birgitta Europas skyddshelgon tillsammans med Edith Stein och Katarina av Siena"

3. Eivor Martinus: ^ Barndrottningen Filippa, ISBN 978-91-7331-663-7 sidorna 115, 164 167

4. ^ Gunilla Gren-Eklund "'Att konstruera historia: exemplet Heliga Birgittas födelseplats." I: Kyrkohistorisk Årsskrift 2014, ss. 13-25.

5. ^ [ ] G. Ulväng, Herrgårdarnas historia: arbete, liv och bebyggelse på uppländska herrgårdar, Uppsala 2008.

6. Kilström, Bengt Ingmar: ^ Hennes röst skall höras : birgittinska perspektiv. Stockholm Proprius 1991

7. ^ Vem var drottning Blanka? - Populär Historia Arkiverad 24 augusti 2010 hämtat från the Wayback Machine.

8. ^ Focus uppslagsbok, 1970

9. ^ Cornell, Jan och Grenholm, Gunvor, red (1966). Den svenska historien. 2, Medeltid, 1319-1520 . Stockholm: Bonniers. sid. 36-40. Libris 8075044

10. ^ https://www.svenskakyrkan.se/uppsala/heliga-birgitta

11. ^ Heliga Birgittas comeback - Forskning&Framsteg

12. ^ . "Birgittas stulna skalle, en kriminalgåta på väg att lösas? - Barbro Lindqvist, Signum". Arkiverad från originalet den 5 juni 2017https://web.archive.org/web/20170605135304/http://www.signum.se/archive/read.php?id=3995.

13. ^ Anne-Marie Landtblom, Did St Birgitta suffer from epilepsy? A neuropathography, Seizure, 2004, (13), 3, 161-167.

14. ^ Genomfört av Marie Allen, Martina Nilsson och Hanna Edlund vid Uppsala universitet samt Göran Possnert vid Ångströmlaboratoriet

15. ^ Johannesson Kurt. (2005). Svensk retorik - Från medeltiden till våra dagar Stockholm: Norstedts Förlag. sid. 65-67

16. ^ Birgitte Mral. (2011). Talande kvinnor - Kvinnliga retoriker från Aspasia till Ellen Key Ödåkra: Retorikförlaget. sid. 62

17. ^ Birgitte Mral. (2011). Talande kvinnor - Kvinnliga retoriker från Asasia till Ellen key Ödåkra: Retorikförlaget. Sid. 57

# data[].attributes.attachment_link.description
Birgitta Birgersdotter, även känd som Heliga Birgitta, född omkring 1303 i Uppland, död 23 juli 1373 i Rom i Kyrkostaten, var en svensk katolsk författare, teolog samt ordens- och klostergrundare av Birgittinorden. Hon helgonförklarades och utgör tillsammans med Benedikt av Nursia, Edith Stein, Katarina av Siena, Kyrillos och Methodius Europas sex skyddshelgon enligt romersk-katolska kyrkan.

# data[].attributes.body
Kalmarunionen var en union mellan Sverige, Norge och Danmark som etablerades 1389 under drottning Margareta. Unionen syftade till att stärka de skandinaviska ländernas position mot utländska makter, men ledde till många konflikter inom de inblandade länderna.

# data[].attributes.attachment_link.description
Modell till staty över Engelbrekt, ledargestalt under upproret

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Slaget vid Brunkeberg utkämpades den 10 oktober 1471 på Brunkebergsåsen på nuvarande Norrmalm i Stockholm mellan unionsförespråkare av Kalmarunionen ledda av danske kung Kristian I, och det separatistiska Sturepartiets anhängare, som ville lösgöra Sverige från unionen, under svenske riksföreståndare Sten Sture den äldres befäl.

Slaget utkämpades huvudsakligen av svenskar på båda sidor men har i äldre nationalistisk historieskrivning framställts som en del av ett svenskt befrielsekrig där Danmark utmålades som huvudmotståndaren. Den huvudsakliga motsättningen var dock inte nationell utom möjligen i propagandan, utan gällde snarare en kombination av maktpolitiska och ekonomiska intressen.

Den danske kungen belägrade Stockholm med sin flotta och en här bestående av danskar, tyskar och svenskar, huvudsakligen svensk adel och bönder från Uppland. Förhandlingar om en fredlig uppgörelse pågick, men avbröts på Sten Stures initiativ, troligen då han med sin större här av bondeuppbåd från större delen av centrala Sverige ansåg sig ha större chans att vinna framgång genom en militär lösning.

Slagets förlopp

Torsdagen den 10 oktober 1471 omkring klockan 11 på förmiddagen kom Sten och Nils Bosson Sture med ryttare och fotfolk fram till trakten av nuvarande Hötorget i Stockholm. Sten Sture planerade att fånga de kungatrogna (anhängarna till Kristian I) i ett kniptångsliknande anfall. Han skulle anfalla från väster, Nils från öster, och Knut Jönsson Posse från Stadsholmen som vi i dag kallar Gamla stan.

Skottlossningen blev livlig. Bland annat träffades Kristian I i ansiktet av en kula från en hakebössa. Han förlorade flera tänder och måste dra sig tillbaka. Slutstriden inleddes när Nils stora trupp bröt fram ur skogen norr om åsen och Knut Posse samtidigt anföll från Stadsholmen. Anfallet kom så plötsligt att de kungatrogna trupperna vid Sankta Klara kloster skars av från sin huvudstyrka och kunde oskadliggöras. Kung Kristian flydde med resterna av sin här mot skeppen på Käpplingen (idag Blasieholmen). Många kungatrogna drunknade när bron rasade. Sten hade därvid vunnit slaget. På slagfältet låg mängder av stupade och sårade.

En följd av slaget på Brunkeberg blev en viktig förändring i de svenska städernas styrelse, där tyskarna helt hade kommit att dominera. Tre dagar efter segern "kom" - heter det i en berättelse av svenska riksrådet - "menigheten här i Stockholm och från flere andra städer och allmoge av alla landskap här i riket för oss och beklagade sig över det stora förfång och försmädelse, som meniga Sveriges rike haver långliga haft av det, att alle köpstäderne i Sverige skulle vara förpliktige till att hava halvdelen i stadens råd tyska borgmästare och rådmän, av vilket stor tvedräkt, ovilja och fördärv långliga och ofta uppkommit." Därför krävde de att utlänningar inte längre skulle få styra i de svenska städernas råd. "Eljest sade de sig aldrig vilja komma Sveriges herrar och råd till hjälp och undsättning, om dem någon tid titrängde. Och sade de sedermera, att ville vi icke strax sätta de tyske rådmännen av, då ville de våga däröver liv och gods, att de ville det själve rätta."

Riksrådet gjorde allmogen till viljes och lät stryka den förhatliga bestämmelsen i stadslagen som gav makten åt tyskarna. I stället föreskrevs: "Ej må eller skall någonsin någon utländsk man borgmästare eller rådman vara." Denna åtgärd var en signal om att Sverige nu skulle vara svenskt och varken danskt eller tyskt.

Minnet av slaget

Sten Sture kom att utnyttja slaget i sin propaganda och lät sprida berättelser om slaget där han framhävdes som den store hjälten. Även under lång tid framöver kom segern i slaget vid Brunkeberg att användas i den svensknationella propagandan. Sten Sture dog år 1503 och begravdes i Strängnäs domkyrka. Sten Sture lät till minne av segern, som han tillskrev Sankt Görans hjälp uppföra skulpturen Sankt Göran och draken i Storkyrkan. Sten symboliseras här av riddaren S:t Göran som räddar jungfrun Sverige från den danska draken Kristian. En kopia i brons finns på Köpmanbrinken i Stockholm. Ytterligare en version av motivet finns på taket till Stockholms stadshus. På Brunkebergstorg, i trottoaren utanför Riksbankens lokaler, finns fem brunnslocksliknande medaljer som påminner om slaget utförda av skulptören Bo Andersson, född 1946 (med signaturen KGBA).

Referenser

# data[].attributes.attachment_link.description
Slaget vid Brunkeberg utkämpades den 10 oktober 1471 på Brunkebergsåsen på nuvarande Norrmalm i Stockholm mellan unionsförespråkare av Kalmarunionen ledda av danske kung Kristian I, och det separatistiska Sturepartiets anhängare, som ville lösgöra Sverige från unionen, under svenske riksföreståndare Sten Sture den äldres befäl.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
För andra betydelser, se Kristian II (olika betydelser).

Kristian II ( danska: Christian 2.), i Sverige omtalad som Kristian Tyrann, född 1 juli 1481 på Nyborgs slott, Danmark, död 25 januari 1559 på Kalundborgs slott, Danmark, var kung av Danmark och Norge 1513-1523 samt kung av Sverige 1520-1521. Han var son till kung Hans, och sonson till Kristian I. Kristian gifte sig den 12 augusti 1515 med Elisabet av Österrike. De fick sex barn men inget av dem efterträdde honom som kung. Kristian avsattes som dansk kung år 1523 och avsade sig år 1546 alla anspråk på tronen.

I bakgrunden fanns en ekonomisk maktkamp om gruv- och metallindustrin i Bergslagen som tillförde större ekonomiska resurser till militär kapacitet, men också starka beroenden, till en konflikt som varat under lång tid om Kalmarunionen. En ekonomisk kamp, där man finansierade parterna och som stod mellan:

Den planerade Kristian II:s erövring av Sverige, med Fuggers tänkta övertagande av kontrollen av Bergslagen, finansierades med en mycket stor hemgift, för Kristian den II:s maka, finansierad av Fugger. Fugger drog sig senare ur projektet 1521 efter att ha förlorat i Gustav Vasas befrielsekrig i Slaget om Västerås (och därmed kontrollen över sjöfarten från Bergslagen). Således förlorade Fuggers tidigare allierade Kristian II resurserna för att vinna kriget mot Gustav Vasa, men förlorade också resurserna för att bibehålla sin position i Danmark (mot Fredrik I av Danmark 1523).

Följt av reformationen i Danmark-Norge och reformationen i Sverige, förstatligandet av den Romersk-katolska kyrkan med det lutherska prästerskapet som kungliga statstjänstemän, vilket finansierade de nya mycket mer oberoende Gustav Vasas och Kristian III av Danmarks regimer.

Kristian II föddes den 1 juli 1481 på Nyborgs slott som son till kung Hans och Kristina av Sachsen. Kristian var lång till växten och intelligent. Han fick en god uppfostran, men var under sin uppväxt mycket obändig. En kort tid vistades han i den ansedde köpmannen Hans Bogbinders hem i Köpenhamn och trivdes tidigt i umgänget i borgerliga kretsar. Det var inte ovanligt att hans lärare, under studietid, kunde hitta honom sittande grensle högt upp på takkanten, klättrande uppför takets branta sluttningar eller till och med på upptåg med stadens pojkar.

Kristian II av Michael Sittow, 1514-1515.

Kristian II av okänd konstnär 1475-1525.

Kung Kristian och drottning Elisabet på en altartavla i Helsingör.

Vid faderns död 1513 gjorde några jylländska adelsmän invändningar mot att ta Kristian till kung och ville erbjuda kronan åt hans farbror Fredrik. Kristian blev ändå erkänd som kung, dock först sedan han den 22 juli samma år utfärdat en för Danmark och Norge gemensam handfästning som gav adeln och prästerskapet ökade rättigheter samt väsentligen inskränkte kungens myndighet. Han måste rent av medge folket rätt till uppror mot honom, om han kränkte handfästningen. Själv hyste han högtflygande planer på att utvidga sin makt och trygga dess ärftlighet. I oktober 1513 hyllades han som hertig i ena hälften av Schleswig-Holstein, kröntes den 11 juni 1514 i Köpenhamn och den 20 juli samma år i Oslo samt firade den 12 juli 1515 sitt bröllop med Elisabet av Österrike. Trots häftiga klagomål från Elisabets farfar kejsar Maximilian I och hennes övriga släkt avbröt Kristian emellertid inte sitt förhållande till Dyveke.

Då Dyveke plötsligt avled den 18 juni 1517 spreds ryktet att hon hade förgiftats. Kungen riktade sin vrede mot fogden på Köpenhamns slott, Torben Oxe, som hade eftersträvat Dyvekes gunst. Kristian lurade honom till att till hälften erkänna detta, och anklagade honom inför riksrådet för att ha kränkt kungens värdighet. Då riksrådet frikände honom lät Kristian i direkt strid med handfästningen i en gårdsrätt av 12 bönder, som lydde under slottet, förklara Torben skyldig och lät därefter avrätta honom den 29 november 1517, trots drottningens och stormännens förböner. Kristian blev nu ännu mer fientligt inställd mot adeln, som å sin sida upprördes av hans våldsamma och lagstridiga handlingar.

År 1521 kom en förordning om skeppsvrak, som förbjöd den utplundring av skeppsbrutna som då var vanlig. Senare kom en annan förordning, som fördömde " den onde og ukristelige skik at sælge bønder som andre ufornuftige kreaturer", det vill säga en och en utan medföljande jord. Vidare lindrades " vornedskabet", så att bonden fick rätt att lämna sitt födelsegods, om han led orätt där. Dessutom sökte Kristian sätta en gräns för prästerskapets och munkarnas världsliga och överdådiga levnadssätt samt utvidga kungamaktens inflytande vid utnämningar av biskopar. Han ville också förbättra undervisningen, och redan 1519 mottog han tack vare sin morbror Fredrik den vise av Sachsen lärare från Wittenberg för att utbreda reformationen. De nådde dock inga större framgångar och lämnade snart landet. Kristian var alltså i många stycken före sin tid, men hans reformer var föga förberedda och avstannade också när han föll från makten.

Kristian tar makten i Sverige

År 1517 hade öppen strid utbrutit i Sverige mellan riksföreståndaren Sten Sture den yngre och ärkebiskop Gustav Trolle, och Kristian trodde nu att tiden var inne för honom att göra sina anspråk gällande. Men hans försök misslyckades både 1517 och 1518; senare gången blev han själv besegrad i slaget vid Brännkyrka. Förhandlingar inleddes då om ett möte mellan honom och Sten Sture den yngre, och Kristian mottog sex svenska adelsmän som gisslan, bland dem Hemming Gadh och Gustav Vasa. Men han bröt avtalet och bortförde de sex svenskarna i gisslan som fångar till Danmark. År 1519 utrustade han en stor här. Då påven bannlyst Sten Sture den yngre och gett Kristian i uppdrag att utföra straffdomen lät han i januari 1520 hären rycka in i Sverige. Danskarna segrade i slaget på Åsundens is, vid Bogesund, där Sten Sture den yngre blev dödligt sårad, och sedermera i slaget vid Tiveden. Vid Sten Sture den yngres död den 5 februari var Kristian i själva verket herre över Sverige. I mars gick många svenska adelsmän med på att erkänna Kristian som kung. Detta mot ett löfte om att glömma det som skett. Stockholm försvarades ännu med tapperhet av Sten Stures änka, Kristina Nilsdotter (Gyllenstierna), men hon gav upp försvaret den 5 september mot ett liknande löfte.

Kristian II av Lucas Cranach d.ä., 1523 Germanisches Nationalmuseum.

Stockholms blodbad.

Efter ett uppehåll i Danmark blev Kristian den 1 november hyllad på Brunkeberg och 4 november krönt av ärkebiskop Gustav Trolle. Han hade hävdat sin rätt som arvkonung och hedrade inte vid kröningen någon svensk man med riddarslag. Ingen var emellertid förberedd på händelseförloppet som följde direkt på kröningsfesten, där festdeltagarna blev fängslade direkt på slottet.

Kristian uppmuntrades av Trolle och råddes av Didrik Slagheck och Jens Andersen Beldenak att inte hålla tro och loven till kättare. Han lät Gustav Trolle anklaga Sten Stures vänner och därefter fängsla dem. Nästa dag, den 8 november, dömde 14 kyrkliga domare dem för kätteri, och Kristian lät avrätta dem i Stockholms blodbad. Bland offren fanns både Kristians politiska motståndare, och sådana som senare hade främjat hans planer. Det formella skälet var påvens bannlysning och Trolles utpekande av vissa personer som "uppenbara kättare". Kungens tidigare amnesti mot Sten Stures anhängare gällde inte, då inga giltiga avtal kunde ingås med kättare, enligt kyrkans kanoniska rätt. Att döma av efterföljande utrensningar var kungen drivande i att få offren avrättade, men motiven är oklara - var det snarast ett raseriutbrott, eller var massakern ett sedan tidigare planerat, politiskt, drag?

Under hemresan genom Sverige, samt via utskickade personer i de olika landsorterna, lät han sedermera utföra nya regionala blodbad och utrensningar av personer som motsatt sig honom. Såsom dåden vid Nydala kloster och avrättningen av Lindorm Ribbing och dennes söner i Jönköping. Omkring 600 personer drabbades, och Kristina Gyllenstierna tillsammans med flera andra adelsdamer fördes som fångar till Danmark.

Redan i februari 1521 försiggick en resning i Sverige mot Kristian, och i augusti blev Gustav Vasa, som ställt sig i spetsen för motståndsrörelsen, vald till riksföreståndare. Kristian måste därför snart uppge hoppet att återvinna sitt välde.

Från denna stund hade han ständiga motgångar, och den hjälp som han väntade från sin svåger kejsar Karl V fick han inte. Däremot hotade snart faror från annat håll. Lübeckarna hyste gammalt groll till honom, därför att han gynnade Nederländernas handel i Norden och sökte göra Stockholm till en stapelstad för handeln på Östersjön. Vid nyårstiden 1521 planlades till och med ett stort handelskompani, som skulle omfatta alla Nordens länder och ha säte i Nederländerna. Lübeckarna anslöt sig därför till svenskarnas resning och skövlade bland annat Bornholm och Helsingör (1522). Kristian hade alltid haft ett spänt förhållande till sin farbror hertig Fredrik, men i augusti 1522 måste han ingå en förödmjukande förlikning med honom och bland annat avstå från den länsrätt över Holstein som kejsaren året förut tillerkänt honom.

Kristian II på en gravyr av Jan Gossaert (ca 1523). Högst upp syns Norges, Danmarks och Sveriges krönta riksvapen.

Kristian hade fått inte bara adeln, utan även en stor del av allmogen, mot sig genom att använda Sigbrit som rådgivare. Från hösten 1517 (efter Dyvekes död) hade hon hand om hela finansförvaltningen och deltog under kungens frånvaro från Danmark tillsammans med drottningen i rikets styrelse samt krävde tunga skatter. Annars försökte Kristian, förvisso enligt Sigbrits råd, förbättra borgarståndets och de lägre klassernas ställning. Han strävade väl närmast efter att grundlägga ett starkt envälde, understött av dessa samhällsklasser. Redan 1514 utgav han en förordning för Köpenhamn och de andra själländska städerna, som senare utsträcktes till hela Danmark, riktad mot kringresande utländska köpmän. Adel och prästerskap förbjöds att bedriva handel och hantverkerierna inskränktes till städerna.

Kristian hade dock sökt hjälp även i Tyskland. Han fann i sin nöd tröst i att träda i förbindelse med Martin Luther, till vars lära drottning Elisabet anslöt sig. De bosatte sig därpå i Lier i Brabant, där Elisabet avled i januari 1526, varefter barnen togs ifrån Kristian för att inte uppfostras som kättare. Men då bägge hans motståndare, Fredrik I och Gustav Vasa, slöt sig till reformationen, blev Kristian 1530 åter romersk-katolik och förlikades därigenom med kejsaren. Slutligen kunde Kristian hösten 1531 samla en här och flotta, men vid överfarten från Nederländerna till Norge gick 10 av hans 25 skepp förlorade. Likväl landsteg han i södra Norge den 1 november och hade till en början framgång. Riksrådet hyllade honom, han belägrade Akershus fästning och försökte till och med göra ett infall i Västergötland. Men då en dansk och en lübsk flotta i maj 1532 kommit till Akershus undsättning, inledde Kristian förhandlingar och beslöt den 28 juni ge sig mot lejd och löfte om furstligt underhåll och personligt möte med Fredrik I.

Kristian II i fängelset på Sønderborgs slott av Carl Bloch (1871).

Beteckningen tyrann, med betydelsen en grym härskare som missbrukar sin makt, fick Kristian av sin svenska samtid. Svenska akademiens ordbok nämner uttrycket "danska tyranner" i Gustav Vasas regeringshandlingar från 1523.

I kopieboken till Nydala kloster finns en anteckning sannolikt på latin, som gäller 1521, då "den skändlige tyrannen Kristan" lät sina soldater tillfångata och dränka klostrets abbot tillsammans med dennes konventbröder.

Det stående uttrycket Kristian Tyrann är först källbelagt 100 år senare, då Västeråsbiskopen Johannes Rudbeckius 1621 skrev i sin dagbok: "Wi läsa med beundran om en Gustaf Wasas uppoffringar, i det han sökte bortdrfwa en Christern Tirann ifrån Riket". Formuleringen att detta var något han läst, antyder att uttrycket också var använt av andra vid denna tid.

Enligt en populär svensk myt skulle Kristian II i Danmark vara känd som "Kristian den gode", eller på danska "Christian den Gode", och i vissa varianter av myten "Kristian den folkkäre" eller "Kristian bondevän"; vilket alltså skulle stå i kontrast mot den vida använda svenska benämningen "Kristian Tyrann".

Enligt utbildningshistoriker Gunnar Richardson uppkom myten i svenska läroböcker och har fått draghjälp av att svenska författare såsom Alf Henrikson ändrat uppfattning om Kristian II. Dick Harrison har hänfört epitetet "Kristian den gode" till svenska radioprogram under 1900-talet, och beskriver myten om "Kristian bondekär" som ett senare resultat av Kristians egen propaganda. Richardson menar att myten blivit spridd och omtyckt för att "den fyller en både ideologisk och didaktisk funktion. Man kan i skolans historieundervisning och i lärarutbildningen knappast finna ett tacksammare stoff för att påvisa nationellt och etnocentriskt präglad historieskrivning."

Enligt danska historiker används över huvud taget inget tillnamn för Kristian II i dansk historieskrivning. Författaren till artikeln om Christian II i Dansk Biografisk Leksikon (1979), svarade Richardsson med: "Jeg synes, De skulle protestere, næste gang den svenske radio påstår noget så grebet af luften, der kunne opfattes som om danskerne billigede [gillade] det Stockholmske blodbad."

Kristian II, avbildad i Odense domkyrka.

Kristians gravsten i Odense från 1807, tillverkad i samband med att hans grav flyttades från Gråbrödrakyrkan till Domkyrkan.

Få personer i historien har gett upphov till så mycket debatt bland historiker som Kristian II. Orsaken till detta ligger delvis i att Kristian själv var en dubbelnatur. Inte ens de historiker som i övrigt har en väldigt positiv bild av honom förnekar grymheten i hans illgärningar vid Stockholms blodbad och i eriksgatan strax därefter. Å andra sidan var Kristian långt före sin tid i sina sociala reformer mot adelns och kyrkans makt till gagn för borgare och bönder. Det är ingen tvekan om att Kristian var en mycket begåvad och framåt person som dock ofta misslyckades i sina intentioner på grund av sin dubbelnatur.

Kristian II var framförallt borgerskapets kung. Han upprättade ett handelskompani med Malmö och Köpenhamn som huvudorter. Dessa skulle ta upp kampen mot Hanseaterna. Borgerskapet i Malmö och Köpenhamn var också de som stödde honom in i det sista.

Bland bönderna i Danmark torde han åtminstone periodvis varit populär på grund av de sociala reformer han genomförde. Hans utrikespolitik skadade dock exporten och därmed böndernas ekonomi. Det ökade skatteuttaget och avväpningen av bönderna gjorde honom impopulär med tiden. Vid sin landsflykt i Nederländerna försökte han med Örnvisan göra sig populär bland bönderna inför sin återkomst. I visan, som är ett stycke kunglig propaganda, beskrivs han som böndernas och småfolkets beskyddare. Det är också en vanlig, måhända överdriven, beskrivning av honom i både svensk och dansk historieskrivning.

1. Maximilian (1519)

2. Filip Ferdinand (1519-1520)

3. Dorotea (1520-1580), gift 1534-1556 med kurfursten Fredrik II av Pfalz

4. Kristina (1521-1590), gift 1534-1535 med hertig Frans II Sforza av Milano och 1541-1545 med hertig Frans I av Lothringen

5. son av okänt namn (1523)

Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från Nordisk familjebok, Kristian, 1904-1926.

Allen, Carl Ferdinand (1864) (på danska). De tre nordiske Rigers Historie under Hans, Christiern den Anden, Fredrik den Förste, Gustav Vasa, Grevefejden 1497-1536 . Kjøbenhavn: Gyldendalske Bogh. Libris 14001634

Venge, Mikael (1977) (på danska). Når vinden føjer sig ... : spillet om magten i Danmark marts-december 1523 . Odense: Odense universitetsforl. Libris 7541017. ISBN 87-7492-191-6

# data[].attributes.attachment_link.description
För andra betydelser, se Kristian II (olika betydelser). Kristian II ( danska: Christian 2.), i Sverige omtalad som Kristian Tyrann, född 1 juli 1481 på Nyborgs slott, Danmark, död 25 januari 1559 på Kalundborgs slott, Danmark, var kung av Danmark och Norge 1513-1523 samt kung av Sverige 1520-1521.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Martin Luther vände sig emot de så kallade avlatsbreven, där kyrkan sålde befrielse från synd och därmed befriade människor från att bikta sig. Bikten var ju en möjlighet för människor att få bekänna sina synder och få Guds förlåtelse. Prästen kunde också bestämma vad den biktande skulle utföra som botgöring. Men genom avlatsbreven menade kyrkan och påven att de kunde efterskänka denna botgöring och till och med ge befrielse från skärselden.
Mikael Alm, präst i Kolmårdens församling berättar om det som är upptakten till reformationen.
Åren innan 1517 hade Martin Luther tjänstgjort vid universitetet i Wittenberg. Det var kreativa år då Luthers tro och teologi utvecklades dramatiskt och nydanande. Hans nya idéer skapade debatt, men den höll sig inom den akademiska världen. Det skulle nu förändras då han skrev och offentliggjorde De 95 teserna om avlatens innebörd.

När man gick i bikt och bekände sina synder för en präst uttalade prästen Guds förlåtelse för synden, men kunde också ålägga den biktande en botgöring att utföra. Från början ansågs denna botgöring som något som skulle äga rum i detta livet, men så småningom kom man att tänka sig att den också skulle äga rum efter döden i skärselden. Först när botgöringen i skärselden var avslutad kunde man komma in i himmelriket. Man tänkte sig nu att kyrkan och påven kunde efterskänka denna botgöring i skärselden, och denna efterskänkelse kunde man köpa genom att handla avlatsbrev.

Avlaten befriade från en tid i skärselden, och man kunde köpa den både för sin egen och för andras skull, även dem som redan var döda. Så erbjöds en möjlighet att köpa befrielse för sina avlidna nära och kära. "Så snart din slant i kistan klingar, sig själen upp ur skärselden svingar", förkunnade avlatspredikanten Johann Tetzel. Han hade som uppdrag att predika avlat i Brandenburg, ett område som gränsade till Wittenberg. Med stor framgång sålde han avlatsbrev och drog in pengar både till den lokale biskopen och till Rom. Luther tog del av vad som sades om avlaten i Brandenburg och reagerade starkt. Den 31 oktober 1517 skickade han sina 95 teser om avlaten till områdets biskop. Han lär också ha spikat upp dem på kyrkporten till slottskyrkan i Wittenberg, som fungerade som universitetets anslagstavla.

Luther var inte den första att kritisera avlaten, och hans 95 teser var egentligen ganska försiktiga. Han kritiserade inte avlaten i sig eller läran om skärselden, utan den praxis som han såg i Brandenburg. Inte heller ifrågasatte han påvens auktoritet, utan utgick från att påven inte kände till dessa missbruk.

Tes 50: De kristna böra undervisas om att om påven kände till avlatspredikanternas utpressningar, skulle han hellre vilja, att Peterskyrkan lades i aska, än att den skall uppbyggas med skinnet, köttet och benen av hans får.

Det Luther ifrågasatte var om påvens avlat verkligen kunde befria ur skärselden. Snarare, menade Luther, kunde påvens avlat bara gälla den botgöring som sker i livet och som kyrkan ålagt. Botgöringen inför Gud sker på annat sätt.

Tes 5: Påven varken kan eller vill efterskänka några andra straff än dem, som han ådömt av egen myndighet eller enligt kyrkolagen.

Avlaten, så som den predikades i Brandenburg, gav människor en falsk säkerhet och erbjöd en flykt från sann botgörelse och ånger. Människorna förleddes till att lita på avlaten snarare än att förlita sig på Guds nåd och kärlek. Avlatshandeln drog deras blickar bort från Jesus som genom sin död och uppståndelse öppnade vägen till Himmelriket.

Tes 67 och 68: Avlaten, vilken predikanterna utropa som den största nådeskänk, befinnes verkligen vara en sådan, då det gäller att tjäna pengar. Men den är mycket obetydlig, jämförd med Guds nåd och korsfromheten.

Teserna fick snabbt spridning och ifrågasattes av ledande kyrkomän. De störde den lönsamma avlatshandeln och innebar kritik mot påven och biskoparna. Luther kallades till förhör och i dessa förhör kom hans radikala idéer fram, vilket ledde till att han blev bannlyst och utesluten ur den romersk katolska kyrkan. Luther hade många sympatisörer och efterföljare som nu såg sig tvungna att starta en egen kyrka. Reformationen börjar.
Klicka här för att komma till de andra delarna i serien.

# data[].attributes.attachment_link.description
Martin Luther vände sig emot de så kallade avlatsbreven, där kyrkan sålde befrielse från synd och därmed befriade människor från att bikta sig. Bikten var ju en möjlighet för människor att få bekänna sina synder och få Guds förlåtelse. Prästen kunde också bestämma vad den biktande skulle utföra som botgöring.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Stockholms blodbad var den rannsakning med efterföljande avrättningar som ägde rum i Stockholm den 7-9 november 1520. Händelserna inleddes direkt efter Kristian II:s (som efter blodbadet blev känd som Kristian Tyrann i Sverige) kröning till svensk kung när gästerna på kröningsfesten kallades till ett möte på slottet. Ärkebiskop Gustaf Trolles krav på ekonomisk kompensation för bland annat Stäkets rivning ledde till frågan om den tidigare riksföreståndaren Sten Sture den yngre och hans anhängare hade gjort sig skyldiga till kätteri. Med påstått stöd i kanonisk rätt avrättades uppemot 100 personer de följande dagarna. Bland de avrättade fanns många inom aristokratin som hade givit sitt stöd åt Sturepartiet under de föregående åren.

Rannsakning med efterföljande avrättningar i Stockholm 7-9 november 1520

Den 80-årige ärkebiskopen i Uppsala, Jakob Ulfsson, avgick 1515. I enlighet med kanonisk rätt föreslog han som sin efterträdare den 26-årige Gustaf Trolle, son till den tidigare riksföreståndaren Erik Trolle. Av påven Leo X fick Gustaf Trolle dennes skydd för den under ärkebiskopen lydande borgen Almarestäket och länet omkring detta. Påven gav också Gustaf Trolle rätt att utlysa interdikt över den eller de som bestred denna rätt, det vill säga att personen i fråga inte skulle få ta del av de kyrkliga sakramenten och delta i gudstjänsten. Påven gav honom också rätt att hålla en militär trupp på 400 man samt absolution för vad denna trupp kunde tänkas göra.

I bakgrunden fanns en ekonomisk maktkamp om gruv- och metallindustrin i Bergslagen som tillförde större ekonomiska resurser till militär kapacitet, men också starka beroenden. Att vid behov hålla 400 soldater i Stäket är inte gratis.

En kamp som stod mellan å ena sidan Jacob Fugger (tidig industrialist i gruv- och metallindustrin på kontinenten) lierad med de av Fugger ekonomiskt beroende påven Leo X (vars man var Gustaf Trolle) och Maximilian I (tysk-romersk kejsare) i förbund med Kristian II där hans giftermål 1515 med Elisabet av Österrike (1501-1526) bekräftade pakten.

På andra sidan stod Hansan som i praktiken hade handelsmonopol i Sverige och Bergslagen, lierad med Sten Sture den yngre och senare Gustav Vasa, som gjorde dem starkt beroende av Hansan.

Kristian II:s planerade erövring av Sverige, med Fuggers tänkta övertagande av kontrollen av Bergslagen, finansierades med en mycket stor hemgift för Kristian den II:s maka, finansierad av Fugger. Fugger drog sig senare 1521 ur kampen efter att de förlorat Slaget om Västerås (och kontrollen över utskeppningen från Bergslagen). Därmed förlorade Kristian II resurserna att vinna kriget men även möjligheten att upprätthålla sin ställning i Danmark (mot Fredrik I av Danmark).

Den starkt ökade finansieringen och det ekonomiska beroendet gjorde att parterna i omgångar kunde hålla sig med större mängder dyra, inhyrda legosoldater, vilket förklarar ihärdigheten och den i omgångar snabbt ändrade situationen under handlingarnas gång. Kostnaderna var betydande och värt att notera är att efter Kristian III:s seger i Grevefejden i Skåne och Danmark var pengarna slut, Romersk-katolska kyrkans och Hansans inflytande i Norden tog slut och Reformationen i Sverige genomfördes.

Gustaf Trolle och Almarestäkets borg redigera

Ruinerna av Almare-Stäkets borg omkring år 1700. Ur Suecia antiqua et hodierna.

När Gustaf Trolle återvände till Sverige från Rom i september 1515 fick han veta att riksföreståndaren Sten Sture den yngre dragit in länet kring Almarestäket. Gustaf Trolle hävdade att länet för evig tid hade överlåtits till ärkebiskopssätet medan Sten Sture hävdade sin rätt att dra in och förläna län. Gustaf Trolle började förbereda sig på en militär sammandrabbning genom att samla förråd och förstärka Almarestäket med kanoner. Sten Sture försökte få riksrådet med sig för att göra en väpnad insats mot ärkebiskopen men då utan framgång.

Under hösten 1516 inledde Sten Sture med väpnade trupper en belägring av Stäket. Denne menade att då Gustaf Trolle varken avlagt trohetsed till riksföreståndaren eller sin ed till riksrådet måste han ha avlagt trohetsed till någon annan. Denne måste vara den danske kungen Kristian II och Gustaf Trolle skulle då vara landsförrädare. Vid mötet i Arboga 1517 vid nyåret 1517 fick Sten Sture fortsatt mandat att belägra Stäket. Försök från biskopar att medla mellan Sten Sture och ärkebiskopen avvisades av Sten Sture. Vid ett riksmöte i Stockholm i november 1517 förklarades Gustaf Trolle skyldig och där mötesdeltagarna beslutade om Stäkets rivning. I det av riksmötet utfärdade dombrevet, även kallat "sammansvärjningsbrevet", förklarades ärkebiskopen skyldig till högmålsbrott och att borgen skulle rivas ned. De närvarande lovade att bistå varandra om domkapitlet eller ärkebiskopen skulle bannlysa dem.

Ärkebiskopen tvingades kapitulera före årsskiftet 1518 och fängslades i Västerås slott. Kort senare avsade han sig vid mötet i Arboga 1518 ämbetet som ärkebiskop. Ärkebiskopen av Lund bannlyste med stöd av den kanoniska rätten våldsverkarna, det vill säga uteslöt dem helt från den kyrkliga gemenskapen med gudstjänster, begravningar och andra sakrament, men om denna bannlysning har beaktats i Sverige är okänt. År 1519 gav påven ärkebiskopen av Lund och biskopen av Odense tillstånd att med alla medel arbeta för att Gustaf Trolle släpptes fri, Almarestäket återuppbyggdes och att kyrkan fick ersättning för skadan. Påven gav också biskoparna rätt att bannlysa de skyldiga samt utfärda interdikt över Sverige om Sten Sture inte hörsammade detta samt bemyndigande att be om bistånd från de världsliga myndigheterna. Med stöd i detta utfärdade biskoparna både bannlysning och interdikt.

Kristian IIs invasion av Sverige redigera

Den danske kungen Kristian II inledde i januari 1520 ett militärt anfall mot Sverige. Kristian ansåg sig ha rätt till den svenska tronen eftersom han genom en särskild valförsamling i maj 1499 utvalts till svensk tronföljare. Den militära truppen bestod av mellan 6 000 och 7 000 man, främst värvade legotrupper från Pommern, Brandenburg, Sachsen och Frankrike. Sten Sture och de svenska trupperna intog ställningar vid Åsunden i Västergötland men tvingades retirera. De danska trupperna delades upp och rörde sig norrut genom Västergötland och Östergötland. Sten Sture dog i början av februari, efter att ha sårats vid slaget på Åsundens is två veckor tidigare. I början av mars erkände det svenska riksrådet Kristian II som svensk kung. Sten Stures änka Kristina Nilsdotter (Gyllenstierna) som ledde försvaret av Stockholm vägrade dock ge upp. Kristian II hade inte råd med en långvarig belägring av Stockholm, omgivet av stadsmur och en stark besättning på slottet Tre Kronor, och var därför angelägen att nå en lösning med försvararna.

Försvararna ville ha amnesti för att ge upp och ett amnestibrev utfärdades av Kristian II den 5 september. I brevet gav Kristian II amnesti till avlidne Sten Sture, hans änka Kristina Gyllenstierna och alla deras medhjälpare för allt vad de gjort mot Kristian själv och unionskungarna Hans och Kristian I. Amnestin gällde också allt det som Sturepartiet gjort mot kyrkan, inklusive Stäkets rivning. Kristina och hennes anhängare garanterades också att få behålla alla egendomar och förläningar. I ett särskilt brev gavs också amnesti för Stockholms stad.

Den 7 september överlämnades Stockholms slott till kung Kristian II. Den 1 november i mötet i Stockholm 1520 hyllades Kristian som kung och söndagen den 4 november kröntes han till kung av Sverige i Storkyrkan.

Slottet från norr på 1570-talet från Stockholmsvyerna i Civitates orbis terrarum, ca 50 år efter blodbadet.

Efter kröningen följde en kröningsfest på slottet Tre Kronor som pågick i tre dagar. Under dessa festligheter, där de förnämsta bland ständerna samt borgmästare och råd deltog, "syntes konungen själv allom vänlig och lätsig med sitt ansikte svåra lustig och glad förnimma, undfångandes en part med skrymptaktigt kyssande, somblige med vänligit fampntagande, slog händerne samman, log och lät allahanda vänlighets tecken uppåskina" heter det i svenska rådets redogörelse. "De svenske som in på slottet budne voro gjorde sig glade, dantzade, lekte och drevo allahanda kortvill."

Men vid middagstiden onsdagen den 7 november kallades gästerna åter till slottets stora sal. Slottsportarna stängdes och ingen fick komma ut. Kungen trädde in i salen och intog sin tron. Inför alla gäster och kungen framträdde den avsatte ärkebiskopen Gustaf Trolle och framförde de krav på ekonomisk ersättning som kyrkan ställde för Stäkets rivning, ersättning för stölder från Uppsala domkyrka och ärkebiskopsgården, ersättning för att ärkebiskopen och biskop Jakob Ulfsson hade suttit fängslade i Stockholm och biskop Otto i Västerås hade suttit inlåst på Västerås slott. Sten Stures anhängare hade också bland annat tvingat präster att hålla gudstjänst trots att interdikt var utfärdat. Gustaf Trolle krävde därför en ekonomisk ersättning på över en miljon mark lödigt silver. Som skyldiga räknade ärkebiskopen upp Sten Sture, hans änka Kristina Nilsdotter (Gyllenstierna), hennes mor Sigrid Eskilsdotter, riksrådet Måns Gren, riksrådet Joakim Brahe, riksrådet Erik Ryning, riksrådet Kristiern Bengtsson, frälseman Mikael Nilsson (Halvhjort av Ärnäs), frälseman Olof Valram, slottsfogde Erik Kuse, frälseman Klas Kyle, slottsfogden Olof Björnsson (Halvmåne), Bengt Eskilsson ( Skällnäsätten), bröderna Erik Nilsson (Gyllenstierna), Eskil Nilsson (Gyllenstierna) ( Gyllenstierna af Nynäs), borgarna Peder Skräddare, Sven Hök, Peder Smed samt samtliga borgmästare och rådmän i Stockholms stad.

Gustaf Trolle avslutade med att påstå att de uppräknade hade gjort sig skyldiga till "uppenbart kätteri". Inom den kanoniska rätten betydde det att den anklagade hade manifesterat sitt kätteri på ett så utstuderat sätt att vidare bevisning inte var nödvändig.

Efter att ärkebiskopens krav hade framställts började en rannsakning där de anklagade fick tillfälle att yttra sig. Kristina Gyllenstierna presenterade det så kallade sammansvärjningsbrevet där Almarestäkets rivning hade beslutats och där utfärdarna förklarat sig ha för avsikt att hålla ihop mot eventuella påföljder från kurian i Rom. En av utfärdarna var Linköpings biskop Hans Brask som dock hävdade att han mot sin vilja tvingats till detta, vilket han på något sätt kunde visa. Enligt folklig tradition skedde detta genom att det under hans sigill fanns en lapp med texten "Härtill är jag nödd och tvungen". Rannsakningen pågick hela dagen och på kvällen blev flera av deltagarna gripna. Biskoparna Mattias och Vincent fängslades för sig, övriga fängslades i slottstornet.

Följande dag sammanträdde en grupp på fjorton präster på slottet för att ta ställning till om de anklagade verkligen gjort sig skyldiga till kätteri. I gruppen ingick ärkebiskopen, biskoparna av Västerås, Linköping och Odense, domprosten Göran Turesson, ärkedjäknen Verner från Linköping, ärkedjäknen Larens Andreæ från Strängnäs, dekanen Jöns, doktor Peder Galle, doktor Erik Geting, dominikanmunken Laurens, kanikerna Mattis och Henrik från Uppsala samt kaniken Sven från Skara. Gruppens uppgift blev att svara på om de gärningar som Gustaf Trolle föregående dag räknat upp var uppenbart kätteri mot kyrkan.

I 1500-talets teologiska litteratur var begreppet kätteri utförligt beskrivet. Med kätteri menades dels hæresi, dels schisma. Antoninus av Florens verk Summa sacræ theologiæ, iuris pontificii et Cæsarei var vida spridd vid den här tiden och i den beskriver Antoninus vilka två krav som krävs för att hæresi ska föreligga: dels att man förnekar något i Bibeln eller något som kyrkan fastslagit som normgivande för tron, dels att man frivilligt har anslutit sig till en felaktig lära och att man av envishet vägrar att inse de religiösa sanningar som kyrkan lär ut. Vidare menar Antoninus att schisma betyder att någon av fri vilja väljer att vägra underkasta sig påven och den kyrkliga gemenskapen.

I sin klagoskrift hade Gustaf Trolle anklagat sina motståndare dels för brott vad gäller de kyrkliga ämbetsmännen, dels brott vad gäller kyrkans egendom. Den kyrkliga lagstiftningen vad gäller detta hade slagits fast i det femte laterankonciliet 1514 och straffet var bannlysning. Gustaf Trolle menade också att hans motståndare hade tvingat stiftets präster att hålla gudstjänst trots att ärkebiskopen i Lund utfärdat interdikt. Straffet för detta var enligt kanonisk rätt bannlysning.

Påven Innocentius III beslutade 1199 att egendom som tillhörde kättare skulle beslagtas och beslutet slogs fast vid det fjärde laterankonciliet 1215. Om kättarna var klerker tillföll egendomen kyrkan, i andra fall tillföll egendomen statsmakten. Statsmakten var också förpliktigad att verkställa de straff som utfärdades i kyrkliga mål. Kätteri ansågs vara ett majestätsbrott då man ansåg att brottet riktade sig mot Gud och gärningen hade sedan 1200-talet varit belagd med dödsstraff: bränning på bål. Med stöd av en bulla utfärdad av Gregorius IX kunde även anhängare till en kättare dömas till samma straff i deras egenskap av coheretici.

Påven Gregorius IX utfärdade 1235 ett dekret med innebörden att den som har ingått en trohetsed mot någon som gjort sig skyldig till hæresi är löst från denna ed. Inom den kanoniska rätten kom detta att vidgas så att det vid den aktuella tiden var gällande rätt att en kristen var löst från varje förbindelse eller ed som givits till en kättare.

De församlade prästerna kom fram till att dessa gärningar verkligen var uppenbart kätteri. I sitt svar, sententian, angav de församlade prästerna inget straff utan de anklagade överlämnades till den världsliga rättvisan, Kristian II, att verkställa det i praxis fastställda straffet: bränning på bål. Enligt kanonisk rätt hade Kristian II ingen rätt att ompröva ett domslut från en andlig domstol. Huruvida gruppen av präster verkligen var en andlig domstol har det rått olika uppfattning om bland historikerna och svaret på den frågan avgör om de efterföljande avrättningarna är juridiskt legitima.

Två scener från blodbadstavlan. Till vänster halshuggs de två biskoparna; till höger grävs kistan med Sten Sture den yngres kropp upp.

Om vad som skedde efter att Kristian utdömt dödsstraff för de anklagade berättar Olaus Petri, som själv var ett ögonvittne till händelserna, i sin Svenska krönika:

"

Därefter lät konungen blåsa med trumpeter och utropa att ingen skulle gå ut ur sitt hus utan alla skulle bli där inne, där de var. Och vid middagstid lät han leda bispen i Skara och bispen i Strängnäs med de riddare och riddersmäns män och borgare, som han hade låtit fånga, ut på stora torget för att där avliva dem.

„

Avrättningarna på Stortorget utanför Stockholms slott började vid middagstid torsdagen den 8 november 1520 med att biskoparna Mattias och Vincent halshöggs med svärd. Efter det avrättades 15 adelsmän med svärd. Därefter hängdes Stockholms borgmästare och rådmän från en galge som uppförts på torget. Följande dag avrättades adelsmännens tjänstefolk och andra medhjälpare.

Olaus Petri beskriver hur de döda kropparna blev liggande på torget från torsdagen (den 8 november) till lördagen. "Och var det en ynkelig och jämmerlig syn, huru blodet med vatten och orenlighet, som den årstiden vara plägar, lopp i rännstenarna ned av torget. Ja, det var ett gräsligt och obarmhärtigt mord." Den 10 november tändes stora bål på Södermalm på den plats där Katarina kyrkogård senare anlades och där brändes kropparna efter de avrättade. Sten Sture den yngres grav i Svartbrödraklostret grävdes upp och liket kastades också på bålet.

Med stöd av sententian avrättades mellan 50 och 60 personer. I denna utpekades Sten Sture den yngre och ytterligare 17 namngivna personer samt borgmästare och rådsmän i Stockholms stad. Utöver dessa avrättades en stor grupp människor som inte hade utpekats i Gustaf Trolles klagoskrift. Mickel Nilsson och Klas Kyle, tidigare slottsfogdar på Stockholms slott undslapp straff och Kristina Gyllenstierna och Sigrid Banér hamnade istället i fängelse. De två biskoparna Mattias och Vincent hörde inte heller till de anklagade, trots det blev de de första att avrättas och deras avrättning stred i varje fall mot kanonisk rätt.

Det finns olika uppgifter om det exakta antalet avrättade i Stockholm. Enligt den ansvarige bödeln, den tyske officeren Jürgen Homuth, avrättades 82 personer. Stämmer uppgiften avrättades 20-30 personer utöver de av Gustaf Trolle utpekade.

Medan avrättningarna pågick skrev Kristian II ett brev till påve Leo X i Rom där han förklarade att det under rannsakningen den 7 november upptäckts att Sturepartiet hade tänkt att tända eld på slottets krutförråd och att slottsvakterna när detta upptäckts blivit så rasande att de gått till anfall mot Sten Sture den yngres anhängare och att i den kalabaliken hade även biskoparna Mattias och Vincent dödats.

I samband med blodbadet blev Kristina, hennes mor och barn samt andra förnäma kvinnor, som nu blivit änkor, satta i fängelse. Åtgärder vidtogs också för att avväpna stadsborna. Alla harnesk, värjor och andra vapen skulle borgarna föra upp på slottet. Därtill kom förbud för stadens befolkning att lämna Stockholm utan särskilt tillstånd av myndigheterna.

Enligt bland andra Lars Ericson Wolke och andra källor avrättades följande personer i Stockholm den 8-9 november 1520 :

1. Mattias Gregersson (Lillie), biskop i Strängnäs

2. Biskop Vincentius, biskop i Skara

3. Erik Abrahamsson (Leijonhufvud), riksråd

4. Måns Gren, riksråd

5. Erik Ryning, riksråd

6. Kristiern Bengtsson (Oxenstierna) d.y., riksråd

7. Erik Johansson (Vasa), riksråd, far till Gustav Vasa

8. Bengt Gylta, riksråd

9. Erik Nilsson (Gyllenstierna) (Gyllenstierna af Nynäs)

10. Eskil Nilsson (Gyllenstierna) (Gyllenstierna af Nynäs)

11. Erik Knutsson (Tre Rosor)

12. Joakim Brahe, riksråd

13. Erik Kuse, slottsfogde på slottet Tre Kronor

14. Olof Björnsson (Halvmåne), slottsfogde på slottet Tre Kronor

15. Måns Jonsson, slottsfogde på slottet Tre Kronor

16. Jöns Gudmundsson, borgmästare

17. Anders Olofsson, borgmästare

18. Anders Henriksson, borgmästare

19. Olof Hansson, rådman

20. Måns Budde, rådman

21. Baggans Björn, rådman

22. Anders Ruth, rådman

23. Anders Karlsson (Ödebyätten), rådman

24. Mickel Nilsson, rådman

25. Knut Öning, rådman

26. Erik Helsing, rådman

27. Peder Eriksson, rådman

28. Asmund, rådman

29. Mats Crona, rådman

30. Jakob Pedersson, rådman

31. Nils Bergsson, rådman

32. Heming Grönskalle, rådman

33. Henrik Strobock, borgare

34. Lambrekt Båding, borgare

35. Hans Weser, borgare

36. Hans Vävare, köpman.

37. Simon Skräddare, borgare

38. Långe Nils, borgare

39. Peder Staffansson, borgare

40. Påvel Skinnare, borgare

41. Gudmund Skinnare, borgare

42. Erik Smältare, borgare

43. Peder Budde, borgare

44. Anders Köttmånglare, borgare

45. Mats Tunnbindare, borgare

46. Nils Matsson, borgare

47. Lambrekt Bardaskär, borgare

48. Lasse Hass, borgare

49. Kettil Skrivare, tjänstefolk

50. Olof Walram, lågfrälse

51. Erland Esbjörnsson, lågfrälse

52. Sven Joensson (Svart)

samt drygt 35-40 av de adligas tjänstefolk

Även om det yttre förloppet i samband med händelserna kan rekonstrueras finns det också brister som gör att det är svårt att svara på om avrättningarna var planerade i förväg eller var ett resultat av en improvisation. Bland historiker har man försökt att svara på vilket ansvar som låg på kungen och vilken roll rådgivare som Didrik Slagheck och Jens Andersen Beldenak spelade.

Kristian lade själv ansvaret på andra. I en proklamation, som han utfärdade dagen efter det stora blodbadet, skyllde han på Sveriges ärkebiskop och den domstol som fällde domen den 8 november. "Den hade bestått av de visaste män i Sveriges rike", och Kristian hade endast uppfyllt sina plikter som svensk kung när han verkställt domen och låtit avrätta en samling förbrytare mot svenska kyrkan. Endast på så sätt hade han kunnat rädda Sveriges övriga invånare, sina "käre undersåtar", undan den bannlysning som annars skulle ha drabbat dem alla.

Den danske historikern Carl Ferdinand Allen ansåg att blodbadet var planerat i förväg av Kristian II. Den danske professorn i historia Caspar Paludan-Müller ansåg att det inte var planerat men att Kristian II tog tillfället i akt, uppmanad av Didrik Slagheck och Jens Andersen Beldenak. Den svenske historikern professor Gottfrid Carlsson lade ansvaret på kungen medan hans samtida kollega professor Lauritz Weibull istället friade Kristian II och lade huvudansvaret på Gustaf Trolle. Professor Nils Ahnlund lade skulden på Kristian II och hans rådgivare Jens Andersen Beldenak och Didrik Slagheck. Professor Curt Weibull lade precis som sin bror Lauritz huvudansvaret på Gustaf Trolle. Professor Lars-Olof Larsson lägger ansvaret på kungen och ser Gustaf Trolles krav på ekonomisk kompensation som ett medel för kungen att göra sig av med Sturepartiet. Samma uppfattning som Larsson har också professor Lars Ericson Wolke. Professor Dick Harrison lägger huvudansvaret på Kristian II men anser att det är oklart vem som varit den drivande kraften.

Larsson (2003) tolkar händelserna som att kung Kristian utnyttjade omständigheterna för att göra sig av med oppositionen inom Sturepartiet och att händelserna efteråt jävar en sådan tolkning. I Finland avrättades Tavastehus länsherre Åke Göransson Tott samt riksrådet Nils Eskilsson (Banér). Domprosten och biskopen Hemming Gadh hade under många år varit både Sten Sture den äldres och Svante Nilssons förtrogne med bland annat diplomatiska uppdrag. 1518 blev han dock tillfångatagen av danskarna och arbetade därefter för Kristian. På sommaren 1520 hade han haft en viktig roll i förhandlingarna om att överlämna slottet Tre Kronor. På hösten 1520 hade Gadh skickats till Finland för att på Kristians vägnar ta kontroll över slotten där. Detta lyckades också men den 16 december 1520 avrättades Hemming Gadh genom halshuggning vid Raseborgs slott.

Kristian lämnade Stockholm efter jul för sin eriksgata. Denna resa användes för att gripa och avrätta de som uppfattades som Kristians fiender. I Norrköping, Linköping och Vadstena avrättades Sturepartiets anhängare och i Jönköping avrättades en rad personer, bland andra den tidigare fogden i Västbo, Lindorm Ribbing samt dennes två minderåriga söner. Ribbing ansågs ha ansvaret för ett uppror i Finnveden som tagit sin början under hösten. Munkarna i klostret Nydala ansågs ha stött detta uppror och abboten Arvid och andra på klostret avrättades genom dränkning, händelsen beskrivs som Dåden vid Nydala kloster. Kristian avbröt därefter sin eriksgata och återvände till Danmark.

Den tidigare slottsfogden i Stockholm, Klas Kyle, hade undkommit straff i Stockholm och lyckades fly, ännu oklart hur, och startade således befrielsekriget i Kalmartrakten redan i december 1520 tillsammans med brodern Johan Kyle. I januari 1521 utbröt nya uppror i Småland som riktades mot kungens ämbetsmän. Kristian hade utnämnt Søren Norby till fogde i Kalmar men denne kunde inte kuva upproret och i mars 1521 kontrollerades hela Småland utom Kalmar av upprorsmännen. Under 1521 spred sig upproren till andra delar av Sverige, och därefter inleddes den del av befrielsekriget som benämns Gustav Vasas befrielsekrig. Gustav Vasa var inte i Stockholm under blodbadet, och klarade sig därför, medan hans far och flera av hans konkurrenter avrättades. Det bäddade därför för att han blev den framträdande ledaren och i augusti 1521 i Vadstena valdes till Sveriges riksföreståndare.

Stockholms blodbad förskaffade i Sverige Kristian tillnamnet "Tyrann". Det hat som hans namn har burit genom tiderna inom svenska hävder har fått senare historiker att överdriva scenerna från Stockholms blodbad och göra dem ännu mer fasansfulla. Till exempel återger Anders Fryxell en uppdiktad episod från 1600-talet där det påstås att Kristian, när Sten Stures lik blivit uppgrävt, skulle ha "i sitt raseri bitit i den avlidnes halvmultnade lämningar". Under 1700-talet utbroderades denna historia av författare som Dalin och Celsius: "När Kristian såg liket, påstås han ha rasat som ett vilt djur och bitit i det. Han lät en del av kroppen brytas sönder och skickade delar av den till olika delar av landet. En annan del skulle enligt berättelsen ha bränts tillsammans med kätterilagen och den späde Sture, som hade avlidit strax före sin far."

Skyum-Nielsen, Niels (1964) (på danska). Blodbadet i Stockholm og dets juridiske maskering . Köpenhamn: Munksgaard. Libris 8075239

Svensson, Sven (1964). Stockholms blodbad i ekonomisk och handelspolitisk belysning . Lund: Lunds universitets årsskrift. Libris 382147

# data[].attributes.attachment_link.description
Stockholms blodbad var den rannsakning med efterföljande avrättningar som ägde rum i Stockholm den 7-9 november 1520. Händelserna inleddes direkt efter Kristian II:s (som efter blodbadet blev känd som Kristian Tyrann i Sverige) kröning till svensk kung när gästerna på kröningsfesten kallades till ett möte på slottet.

# data[].attributes.headline
1523: Gustav Vasa blir kung och Medeltiden slutar

# data[].attributes.subject
1523: Gustav Vasa blir kung och Medeltiden slutar

# data[].attributes.body
Gustav Vasa blev kung av Sverige 1523, vilket markerar slutet på medeltiden och början på den moderna svenska staten. Han är känd för att ha befriat Sverige från Kalmarunionen och för sina reformer som stärkte kungamakten.