# data[].attributes.headline
1918 рік - створення

# data[].attributes.body
1918 рік - створення Польщі як незалежної держави

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Прибуття Юзефа Пілсудського до Варшави 10 листопада 1918 foto: wikipedia/public domain
11 листопада 1918 року у Варшаві Регентська рада, тимчасовий уряд Польського королівства, маріонеткового державного утворення, створеного Німеччиною та Австро-Угорщиною, передала владу Юзефу Пілсудському, харизматичному коменданту і організатору Польської військової організації. Пілсудський тоді днем раніше прибув до столиці майбутньої незалежної Польщі з Маґдебурга, де його тримали в німецькій неволі. Після цього Пілсудський приступив до формування національного уряду. Через деякий час його призначено "начальником держави" і він зосередив в своїх руках всю повноту влади. 16 листопада світові столиці про У сприйнятті польського суспільства по іншому й бути не могло. Тим не менше, чи могло бути по іншому? Чи була Польща, так би мовити, приречена на незалежність? І чому полякам вдалася незалежність? З цими питаннями я звернувся до професора Антоні Дудека з Університету імені кардинала Стефана Вишинського: Часто вважається, що перемога поляків і здобуття незалежності зумовлено силою польського національного руху, який був сильніший, ніж, наприклад, український, білоруський чи грузинський рух. Чи це дійсно так? інформували Говорячи про польську незалежність і листопад 1918 року необхідно підкреслити згуртованість польської політичної еліти. Відомо, що був конфлікт між лідером соціалістів-незалежників Юзефом Пілсудським і Романом Дмовським, лідером націоналістів, як і те, що виникло декілька центрів влади. Скажімо, крім Варшави це теж лівий уряд Ігнаци Дашинського в Любліні, Польська ліквідаційна комісія в Кракові чи Головна народна рада в Познані. І попри все вдалося дійти згоди і протистояння не вдбулося, що було б згубним для інтересів Польщі... про створення незалежної польської держави. Польща повернулася на світову політичну мапу світу після 123 років небуття як держави. Немає сумніву, що здобуття поляками незалежності в 1918 році і її збереження, є чимось надзвичайно важливим в польській історії, подією колосального значення для польської нації. 11 листопада 1918 року ввійшло в польський національний пантеон і національну міфологію, як щось, що вже добряче "забронзовіло". Як з перспективи сьогоднішнього дня можна оцінити незалежність 1918 року? Наскільки вона цінна для поляків, особливо в контексті триваючого конфлікту в Польщі, коли говориться, що йде польско-польска війна?
Безумовно те, що Польща, але не тільки вона, а ще декілька країн Центрально-Східної Європи, здобула незалежність, зумовлено передовсім неймовірно сприятливим для неї підсумком Першої світової війни. Коли війна починалася, то здавалося, що не дивлячись на її результат, Польща й надалі залежатиме від своїх поневолювачів. Річ у тому, що по різні лінії фронту опинилися три держави, під владою яких перебувала Польща. З одного боку, це Росія, а з другого Австро-Угорщина та Німеччина. Можна було передбачити, що у разі перемоги однієї зі сторін, ця продовжуватиме контролювати Польщу. Скажімо, коли б перемогли німці чи австрійці, то вони б приєднали до своїх володінь польські землі, що перебували під владою росіян. Останні вчинили б так само. Водночас, як відомо, війна склалась таким чином, що Німеччина і Австро-Угорщина її програли, а Росія загрузла в революції та громадянській війні, тим самим, вона якби виключила себе з табору переможців Першої світової війни. Це дозволило полякам, а також жителям країн Балтії, але й українцям та грузинам, у випадку Центральних держав: чехам, словакам, угорцям і народам Югославії, здійснити спробу стати незалежними і створити свою державу. Одним це вдалося, як, наприклад, полякам чи країнам Балтії. Іншим - українцям і грузинам - не вдалося або вдалося лише на короткий час. Проте, все це було можливим завдяки тому, що три держави зазнали краху внаслідок Першої світової війни.
Матеріал підготував Назар Олійник 11 листопада 1918 року у Варшаві Регентська Рада, тимчасовий уряд Польського королівства, маріонеткового державного утворення створеного Німеччиною та Австро-Угорщиною, передала владу Юзефу Пілсудському, харизматичному коменданту і організатору Польської Військової Організації. Пілсудський тоді днем раніше прибув до столиці майбутньої незалежної Польщі з Маґдебурга, де його тримали в німецькій неволі. Після цього Пілсудський приступив до формування національного уряду. Через деякий час його призначено "Начальником держави" і він зосередив в своїх руках всю повноту влади. 16 листопада світові столиці про Немає сумніву, що здобуття поляками незалежності в 1918 році і її збереження, є чимось надзвичайно важливим в польській історії, подією колосального значення для польської нації. 11 листопада 1918 року ввійшло в польський національний пантеон і національну міфологію, як щось, що вже добряче "забронзовіло". У сприйнятті польського суспільства по іншому й бути не могло. Тим не менше, чи могло бути по іншому? Чи була Польща, так би мовити, приречена на незалежність? І чому полякам вдалася незалежність З цими питаннями я звернувся до професора Антоні Дудека з Університету імені кардинала Стефана Вишинського: інформували Часто вважається, що перемога поляків і здобуття незалежності зумовлено силою польського національного руху, який був сильніший, ніж, наприклад, український, білоруський чи грузинський рух. Чи це дійсно так? про створення незалежної польської держави. Польща повернулася на світову політичну карту світу після 123 років небуття як держави. Говорячи про польську незалежність і листопад 1918 року необхідно підкреслити згуртованість польської політичної еліти. Відомо, що був конфлікт між лідером соціалістів-незалежників Юзефом Пілсудським і Романом Дмовським, лідером націоналістів, як і те, що виникло декілька центрів влади. Скажімо, крім Варшави це теж лівий уряд Ігнаци Дашинського в Любліні, Польська ліквідаційна комісія в Кракові чи Головна народна рада в Познані. І попри все вдалося дійти згоди і протистояння не вдбулося, що було б згубним для інтересів Польщі...
Я вважаю, що кожен народ і країну треба розглядати окремо. Польща все ж таки мала за собою дуже довгу державницьку традицію, а, скажімо, українці самостійної державності не мали, в сенсі окремої від Росії. Звичайно, можна говорити про Київську Русь як праджерело державності, але це цілковито окрема проблема. У 18 столітті, коли починали формуватися модерні держави, Річ Посполита звісно йшла до занепаду, але продовжувала залишатися державою з величезною традицією. Ця традиція виявилася настільки сильною, що попри викреслення Польщі з європейської мапи після її поділів, польський національний дух і переконання в необхідності боротьби за власну державу були дуже сильними. Проте цього б було недостатньо. Якщо ми порівняємо поляків з українцями, то у них теж, хоч і пізно, в 19 столітті з'являється дуже сильний національний рух і українці теж прагнуть своєї держави. Однак, по-перше, в мене складається враження, що українці були значно більш внутрішньо поділені. Поляки теж були поділені - був Пілсудський, був Дмовський - але українці були ще більш поділені. А по-друге, в них було гірше геополітичне положення тому, що вони опинилися між Польщею, що пробуджувалася до незалежності і, в кінцевому підсумку, більшовицькою Росією. Це були два сильніші організми. Українці не могли усамостійнитися і, як наслідок, сталося те, що сталося. Розпочалося від польсько-української війни і боїв за Львів. Згодом відбувся союз Пілсудський-Петлюра, але цей союз зазнав невдачі, бо Польща, об'єднана з тою частиною українців, котрі підтримували Петлюру, була заслабка аби побороти більшовицьку Росію. У свою чергу, більшовицька Росія виявилася занадто слабка, щоб цілковито перемогти Польщу. Як наслідок, Україну поділили на ту меншу частину, яку собі взяла Друга Річ Посполита і ту більшу, що забрала більшовицька Росія. Це був, так би мовити, неминучий наслідок різниці потенціалу державних організмів, що тоді повставали. Більшовики теж будували нову державу, але все ж таки на основі власне Росії як такої і тому мали колосальну базу.

Те, що Ви сказали - це суть польського успіху в 1918 році. Той факт, що ворожі щодо себе політичні течії на короткий час - ця єдність тривала кільканадцять місяців, можливо близько двох років - все-таки об'єдналися і визнали лідерство Пілсудського, а той, в свою чергу, погодився, що Роман Дмовський в очах західних союзників (Франції, Англії і США) є найбільш відповідним представником Польщі на міжнародній арені, є надзвичайно важливим.

На чолі уряду став Ігнаци Падеревський, найвідоміший в світі поляк, в якого були зв'язки і вплив в США. Все це створило критичну масу. Звісно, потім досить швидко почалися конфлікти, що тягнулися до травневого перевороту 1926 року, коли Юзеф Пілсудський здійснив військовий переворот і взяв всю владу в Польщі в свої руки. Зрозуміло конфлікти продовжувалися і після цього. Тим не менше, навіть травневий переворот є певним прикладом. Тогочасний уряд, очолюваний Вінценти Вітосом, а також президент Станіслав Войцєховський, прийняли рішення покинути свої пости, щоб не продовжувати збройного конфлікту з Пілсудським, позаяк боялися розпаду держави. Хоча польська влада могла вести боротьбу , бо частина армії, що дислокувалася у Великопольщі, підтримала президента Войцєховського і була налаштована проти Пілсудського. Незважаючи на це, в 1926 році було розуміння, що це свіжостворена держава і що у разі продовження конфлікту вона загине. Тому Пілсудський, який був, можна сказати, рішучіше налаштований і взяв владу.
Як з перспективи сьогоднішнього дня можна оцінити незалежність 1918 року? Наскільки вона цінна для поляків, особливо в контексті триваючого конфлікту в Польщі, коли говориться, що йде польско-польска війна?
Це дуже важливо. Завдяки тому, що "червону лінію" не перейдено, чим була цілісність держави, то її вдалося втримати впродовж 20 роки. Без цього, скоріш за все, держава би розпалась і занурилася б у громадянську війну. Це було те, чого забракло іншим народам, коли боротьба за владу і зовсім різне бачення, виявилося сильнішим від переконання про те, що необхідний мінімум єдності, щоб втримати власну державу.

Безумовно, в Польщі є дуже сильний політичний конфлікт, але він взагалі не стосується 1918 року і це дуже суттєво. Тобто, обидві сторони конфлікту вважають відродження польської держави в 1918 році за велику цінність і щось, що необхідно плекати як величезний успіх поляків. Тут немає суперечки. Очевидно є багато інших протирічь, в тому числі історичних, але вони, на щастя, жодним чином не торкаються Другої Речі Посполитої. Мені навіть здається, що вона часто ідеалізується. Ми говоримо про 100-ліття незалежності, але в дійсності незалежність це міжвоєнне двадцятиліття і сучасна Польща, що виникла 28 років тому, після падіння комуністичного правління. Епоху Польської Народної Республіки більшість поляків вважають часом, коли в нас не було суверенної держави. Це пояснює сильний зв'язок з тим, що відбулося в 1918 році. Тоді Польща відроджується після понад 100-літнього небуття. В нас з'являється держава, що має свої успіхи. Тому мені здається, що почуття гордості переважає над голосами критики, що теж потрібно. Адже, не можна забувати про помилки і занедбання міжвоєнного періоду, що потім для нас погано закінчилися.

Безумовно те, що Польща, але не тільки вона, а ще декілька країн Центрально-Східної Європи, здобула незалежність, зумовлено передовсім неймовірно сприятливим для неї підсумком Першої світової війни. Коли війна починалася, то здавалося, що не дивлячись на її результат, Польща й надалі залежатиме від своїх поневолювачів. Річ у тому, що по різні лінії фронту опинилися три держави, під владою яких перебувала Польща. З одного боку, це Росія, а з другого Австро-Угорщина та Німеччина. Можна було передбачити, що у разі перемоги однієї зі сторін, ця продовжуватиме контролювати Польщу. Скажімо, коли б перемогли німці чи австрійці, то вони б приєднали до своїх володінь польські землі, що перебували під владою росіян. Останні вчинили б так само. Водночас, як відомо, війна склалась таким чином, що Німеччина і Австро-Угорщина її програли, а Росія загрузла в революції та громадянській війні, тим самим, вона якби виключила себе з табору переможців Першої світової війни. Це дозволило полякам, а також жителям країн Балтії, але й українцям та грузинам, у випадку Центральних держав: чехам, словакам, угорцям і народам Югославії, здійснити спробу стати незалежними і створити свою державу. Одним це вдалося, як приміром полякам чи країнам Балтії. Іншим - українцям і грузинам - не вдалося або вдалося лише на короткий час. Проте, все це було можливим завдяки тому, що три держави зазнали краху внаслідок Першої світової війни.

Я вважаю, що кожен народ і країну треба розглядати окремо. Польща все ж таки мала за собою дуже довгу державницьку традицію, а, скажімо, українці самостійної державності не мали, в сенсі окремої від Росії. Звичайно, можна говорити про Київську Русь як праджерело державності, але це цілковито окрема проблема. У 18 столітті, коли починали формуватися модерні держави, Річ Посполита звісно йшла до занепаду, але продовжувала залишатися державою з величезною традицією. Ця традиція виявилася настільки сильною, що попри викреслення Польщі з європейської карти після її поділів, польський національний дух і переконання в необхідності боротьби за власну державу були дуже сильними. Проте цього б було недостатньо. Якщо ми порівняємо поляків з українцями, то у них теж, хоч і пізно, в 19 столітті з'являється дуже сильний національний рух і українці теж прагнуть своєї держави. Однак, по-перше, в мене складається враження, що українці були значно більш внутрішньо поділені. Поляки теж були поділені - був Пілсудський, був Дмовський - але українці були ще більш поділені. А по-друге, в них було гірше геополітичне положення тому, що вони опинилися між Польщею, що пробуджувалася до незалежності і, в кінцевому підсумку, більшовицькою Росією. Це були два сильніші організми. Українці не могли усамостійнитися і, як наслідок, сталося те, що сталося. Розпочалося від польсько-української війни і боїв за Львів. Згодом відбувся союз Пілсудський-Петлюра, але цей союз зазнав невдачі, бо Польща об'єднана з тою частиною українців, котрі підтримували Петлюру, була заслабка аби побороти більшовицьку Росію. У свою чергу більшовицька Росія виявилася занадто слабка, щоб цілковито перемогти Польщу. Як наслідок, Україну поділили на ту меншу частину, яку собі взяла Друга Річ Посполита і ту більшу, що забрала більшовицька Росія. Це був, так би мовити, неминучий наслідок різниці потенціалу державних організмів, що тоді повставали. Більшовики теж будували нову державу, але все ж таки на основі власне Росії як такої і тому мали колосальну базу.

Те, що Ви сказали - це суть польського успіху в 1918 році. Той факт, що ворожі щодо себе політичні течії на короткий час - ця єдність тривала кільканадцять місяців, можливо близько двох років - все-таки об'єдналися і визнали лідерство Пілсудського, а той, в свою чергу, погодився, що Роман Дмовський в очах західних союзників (Франції, Англії і США) є найбільш відповідним представником Польщі на міжнародній арені, є щось надзвичайно важливим.

На чолі уряду став Ігнаци Падеревський, найвідоміший в світі поляк, в якого були зв'язки і вплив в США. Все це створило критичну масу. Звісно, потім досить швидко почалися конфлікти, що тягнулися до травневого перевороту 1926 року, коли Юзеф Пілсудський здійснив військовий переворот і взяв всю владу в Польщі в свої руки. Зрозуміло конфлікти продовжувалися і після цього. Тим не менше, навіть травневий переворот є певним прикладом. Тогочасний уряд, очолюваний Вінценти Вітосом, а також президент Станіслав Войцєховський, прийняли рішення покинути свої пости, щоб не продовжувати збройного конфлікту з Пілсудським, позаяк боялися розпаду держави. Хоча польська влада могла вести боротьбу , бо частина армії, що дислокувалася у Великопольщі, підтримала президента Войцєховського і була налаштована проти Пілсудського. Незважаючи на це, в 1926 році було розуміння, що це свіжостворена держава і що у разі продовження конфлікту вона загине. Тому Пілсудський, який був, можна сказати, рішучіше налаштований і взяв владу.

Це дуже важливо. Завдяки тому, що "червону лінію" не перейдено, чим була цілісність держави, то її вдалося втримати впродовж 20 роки. Без цього скоріш за все, держава би розпалась і занурилася б у громадянську війну. Це було те, чого забракло іншим народам, коли боротьба за владу і зовсім різне бачення, виявилося сильнішим від переконання про те, що необхідний мінімум єдності, щоб втримати власну державу.

Безумовно, в Польщі є дуже сильний політичний конфлікт, але він взагалі не стосується 1918 року і це дуже суттєво. Тобто, обидві сторони конфлікту вважають відродження польської держави в 1918 році за велику цінність і щось, що необхідно плекати як величезний успіх поляків. Тут немає суперечки. Очевидно є багато інших протирічь, в тому числі історичних, але вони, на щастя, жодним чином не торкаються Другої Речі Посполитої. Мені навіть здається, що вона часто ідеалізується. Ми говоримо про 100-ліття незалежності, але в дійсності незалежність це міжвоєнне двадцятиліття і сучасна Польща, що виникла 28 років тому, після падіння комуністичного правління. Епоху Польської Народної Республіки більшість поляків вважають часом, коли в нас не було суверенної держави. Це пояснює сильний зв'язок з тим, що відбулося в 1918 році. Тоді Польща відроджується після понад 100-літнього небуття. В нас з'являється держава, що має свої успіхи. Тому мені здається, що почуття гордості переважає над голосами критики, що теж потрібно. Адже, не можна забувати про помилки і занедбання міжвоєнного періоду, що потім для нас погано закінчилися.

# data[].attributes.attachment_link.title
Незалежність 1918. Чому полякам вдалося

# data[].attributes.attachment_link.description
Прибуття Юзефа Пілсудського до Варшави 10 листопада 1918 foto: wikipedia/public domain 11 листопада 1918 року у Варшаві Регентська рада, тимчасовий уряд Польського королівства, маріонеткового державного утворення, створеного Німеччиною та Австро-Угорщиною, передала владу Юзефу Пілсудському, харизматичному коменданту і організатору Польської військової організації. Пілсудський тоді днем раніше прибув до столиці майбутньої незалежної Польщі з Маґдебурга, де його тримали в німецькій неволі.

# data[].attributes.body
1918-1919 рр. - війна за українську незалежність на території Західної України

# data[].attributes.headline
1920 рік - Більшовиц

# data[].attributes.body
1920 рік - Більшовицько-Польська війна, завершена перемогою Польщі

# data[].attributes.headline
1922 рік - створення

# data[].attributes.body
1922 рік - створення СРСР

# data[].attributes.body
1929-1933 рр. - Велика депресія та її наслідки у Центрально-Східній Європі

# data[].attributes.headline
1933 рік - приход до

# data[].attributes.body
1933 рік - приход до влади нацистів у Німеччині

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
До початку Великої депресії в Німеччині в 1929-1930 роках, Націонал-Соціалістична Робітнича Партія Німеччини (скорочено - нацистська партія) була невеликою партією на праворадикальному фланзі німецького політичного спектру. На виборах до Райхстаґу 2 травня 1928 року нацисти здобули лише 2,6 відсотка голосів, втративши підтримку порівняно з 1924 роком, коли отримали 3 відсотки. За результатами виборів, "Велика коаліція" у складі Соціал-Демократичної, Німецької Демократичної, Німецької Народної партій та Партії Католицького Центру керувала Ваймарською Німеччиною протягом перших шести місяців економічної кризи.

У 1930-1933 роках у Німеччині панував похмурий настрій. Всесвітня економічна депресія тяжко вразила країну і мільйони людей залишилися без роботи. До безробітних приєдналися мільйони осіб, які пов'язували депресію з національним приниженням Німеччини після поразки в Першій світовій війні. Багато німців вважали парламентську урядову коаліцію слабкою і нездатною подолати економічну кризу. Масові злидні, страх і переконання, що гірші часи ще попереду, а також гнів і фрустрація від неспроможності уряду швидко врегулювати кризу створили родючий ґрунт для приходу до влади Адольфа Гітлера і нацистської партії.

Гітлер був переконливим і запальним оратором, котрий, звертаючись до гніву та відчуття безпорадності величезної кількості виборців, приваблював широкі маси німців, що відчайдушно потребували змін. Нацистська виборча пропаганда обіцяла вивести Німеччину з депресії. Нацисти запевняли, що відродять німецькі культурні цінності, змінять умови Версальського мирного договору, відвернуть гадану загрозу зростання комунізму, повернуть роботу німецькому народові й відновлять статус Німеччини як великої держави, що нібито належав їй по праву. Гітлер та інші пропагандисти нацизму надзвичайно успішно скерували гнів і страх населення проти євреїв, проти марксистів (комуністів і соціал-демократів) та проти всіх, кого нацисти вважали відповідальними за перемир'я в листопаді 1918 року і Версальський договір, а також за встановлення парламентської республіки. Гітлер та інші нацисти часто називали цю категорію ворогів "листопадовими злочинцями".

Гітлер та інші нацистські речники ретельно лаштували свої промови до кожної аудиторії. Наприклад, виступаючи перед бізнесменами, нацисти менше зосереджувались на антисемітизмі, наголошуючи натомість на боротьбі з комунізмом і поверненні німецьких колоній, втрачених за Версальським договором. Звертаючись до солдатів, ветеранів або інших націоналістичних груп, нацистська пропаганда зосереджувалася на посиленні війська та поверненні інших територій, втрачених після Версалю. Нацистські оратори переконували фермерів у північній землі Шлезвіґ-Голштайн, що нацистський уряд підніме чимдалі нижчі ціни на сільськогосподарську продукцію. Пенсіонерам по всій Німеччині говорили, що розмір і купівельна спроможність їхніх місячних виплат залишаться стабільними.

Використавши як привід патову ситуацію між партнерами у "Великій коаліції", політик від Центристської партії і канцлер Німеччини Генріх Брюнінґ переконав літнього президента Німеччини, фельдмаршала Першої світової війни Пауля фон Гінденбурґа розпустити парламент у липні 1930 року і призначити нові вибори на вересень. Для розпуску президент скористався статтею 48 конституції Німеччини. Ця стаття дозволяла урядові працювати без підтримки парламенту і стосувалася лише випадків безпосередньої загрози для країни.

Брюнінґ хибно прорахував настрої населення після шести місяців економічної депресії. Нацисти вибороли 18,3 відсотка голосів і стали другою найбільшою політичною партією країни.

Протягом двох років, неодноразово посилаючись на статтю 48 для видання президентських указів, уряд Брюнінґа без успіху намагався створити парламентську більшість, яка б не включала соціал-демократів, комуністів і нацистів. 1932 року Гінденбурґ відправив Брюнінґа у відставку та призначив на посаду канцлера Франца фон Папена, колишнього дипломата й політика від Центристської партії. Папен знову розпустив парламент, але вибори в липні 1932 року дали нацистській партії 37,3 відсотка голосів, зробивши її найбільшою політичною партією країни. Комуністи (котрі, за умов дедалі глибшої економічної кризи, забрали голоси в соціал-демократів) отримали 14,3 відсотка голосів. Як наслідок, більше ніж половина депутатів Райхстаґу, обраних 1932 року, відкрито виступали за згортання парламентської демократії.

Оскільки Папен не міг отримати парламентську більшість для підтримки уряду, опоненти з-посеред радників президента Гінденбурґа змусили його піти у відставку. Наступний канцлер, генерал Курт фон Шляйхер, знову розпустив Райхстаґ. На нових виборах у листопаді 1932 року нацисти дещо втратили популярність, виборовши 33,1 відсотка голосів. Водночас, комуністи збільшили свій результат, отримавши 16,9 відсотка. Внаслідок цього вузьке коло осіб, наближених до президента Гінденбурґа, на кінець 1932 року повірило, що нацистська партія була єдиною надією Німеччини відвернути політичний хаос, що привів би до влади комуністів. Для посилення цього переконання багато спричинилися нацистські переговірники та пропагандисти.

30 січня 1933 року президент Гінденбурґ призначив Адольфа Гітлера канцлером Німеччини. Гітлер став канцлером не в результаті електоральної перемоги, отримавши народний мандат, а внаслідок конституційно сумнівної угоди серед вузького кола консервативних німецьких політиків, які зневірилися в парламентському ладі. Вони сподівалися використати популярність Гітлера для відновлення консервативного авторитарного ладу, можливо навіть монархії. Проте за наступні два роки нацисти переграли цих консервативних політиків і ствердили радикальну диктатуру, цілковито підпорядковану особистій волі Гітлера.

Остання редакція: Jun 18, 2019

# data[].attributes.attachment_link.title
Прихід нацистів до влади

# data[].attributes.attachment_link.description
Нацистська партія була однією з право-радикальних екстремістських груп, що виникли в Німеччині після Першої світової війни. Дізнатися про прихід нацистів до влади.

# data[].attributes.headline
1938 рік - Мюнхенськ

# data[].attributes.body
1938 рік - Мюнхенська угода та умови аншлюсу Австрії до Німеччини

# data[].attributes.headline
1939 рік - підписанн

# data[].attributes.body
1939 рік - підписання пакту Молотова-Ріббентропа між СРСР та Німеччиною

# data[].attributes.headline
1939 рік - початок Д

# data[].attributes.body
1939 рік - початок Другої світової війни після вторгнення Німеччини до Польщі

# data[].attributes.attachment_link.title
Вторгнення в Польщу, осінь 1939 року

# data[].attributes.attachment_link.description
Німейцьке вторгнення до Польщі восени 1939 року розпочало Другу світову війну. Дізнатися більше про основні дати, події, їх причини та стосунок до історії Голокосту.

# data[].attributes.headline
1945 рік - закінченн

# data[].attributes.body
1945 рік - закінчення Другої світової війни та початок формування блоків Великих держав у Центрально-Східній Європі.