# data[].attributes.headline
מצגת ההרצאה של סמואל ב

# data[].attributes.body
מצגת ההרצאה של סמואל בומנדיל - אחורה - על הפתעות בסיסיות חלון וראי

# data[].attributes.attachment_link.title
פורום מפקצים מפקד פום

# data[].attributes.headline
הפתעה בסיסית

# data[].attributes.body
הפתעה בסיסית (לעתים גם הפתעה אסטרטגית) היא הפתעה הנובעת מפער תפיסתי ביחס למציאות ומובילה למצב של הלם לנוכח התפתחות החורגת מן המערכת התפיסתית הקיימת. זאת, בניגוד להפתעה המצבית הנובעת מהיעדר מידע או ממוכנות לקויה להתפתחויות שניתן היה לצפותן. ההפתעה הבסיסית מתחוללת על רקע מתפתח לאורך זמן מצב שבו מתקיים פער בלתי ניתן לגישור בין המציאות לבין תפיסתנו אותה, ופער זה מוביל לאירועים החותרים תחת יסודות הקיום של המערכת.

# data[].attributes.attachment_link.title
הפתעה בסיסית – מאגר הידע של דואלוג

# data[].attributes.headline
חשיבה מערכתית<

# data[].attributes.body
חשיבה מערכתית (system thinking) היא יכולת ההתבוננות בסביבה סבוכה המורכבת מאלמנטים רבים, ופיתוח אסטרטגיות לפעולה ולהובלת שינוי בתוכה. בשנים האחרונות החשיבה המערכתית תופסת מקום נרחב מאוד בפיתוח יכולות אסטרטגיות של ארגונים וחברות ושל המנהלים בתוכן. יש להבחין בין חשיבה מערכתית מלשון מערכת, לבין דרג מערכתי, מלשון מערכה וכן להדגיש כי חשיבה מערכתית אינה מערכתיות או קונפורמיזם.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
חשיבה מערכתית (system thinking) היא יכולת ההתבוננות בסביבה סבוכה המורכבת מאלמנטים רבים, ופיתוח אסטרטגיות לפעולה ולהובלת שינוי בתוכה. בשנים האחרונות החשיבה המערכתית תופסת מקום נרחב מאוד בפיתוח יכולות אסטרטגיות של ארגונים וחברות ושל המנהלים בתוכן. יש להבחין בין חשיבה מערכתית מלשון מערכת, לבין דרג מערכתי, מלשון מערכה וכן להדגיש כי חשיבה מערכתית אינה מערכתיות או קונפורמיזם.

חשיבה מערכתית משלבת בין חשיבה, כתהליך פנימי, אנושי, לבין - אוסף של גורמים הפועלים בעולם. כלומר, חשיבה מערכתית עוסקת באופן שבו אנו חושבים על מערכות, והיא מנוגדת לחשיבה שאינה אודות מערכות (למשל חשיבה לוגית פשוטה). מעצם ההגדרה, החשיבה המערכתית עוסקת, על כן בשתי גזרות נפרדות העולות לכדי שלם אחד: מצד אחד (ברמת החשיבה) החשיבה המערכתית מבקשת לספק מענה לקשיים האנושיים המובנים לחשוב על מערכות מורכבות, ומצד שני (ברמת המערכת) נדרשת לפתח כלים לניתוח של מערכות מורכבות.

ד"ר פנחס יחזקאלי כותב כי "חשיבה מערכתית הינה ההבנה שאנו פועלים במערכת מורכבת, הכפופה לתכונות ולחוקים של מערכות מורכבות, המאפשרים לנו יכולת ניתוח טובה שלה, של הסביבה המשימתית בה היא פועלת ושל מערכות יריבות בסביבה הזו. בניתוח זה ניתן להבחין בהשפעות הדדיות של מרכיבים שונים על המערכת כולה והתמודדות עם בעיות בצורה רב ממדית (פתרון בעיה לטווח ארוך ולא בצורה נקודתית), בין תחומית ואינטגרטיבית (פתרונה של אותה בעיה בצורה שתעלים אותה כליל מארגון שלם ולא רק ממערכת אחת בו)". יחזקאלי מדגיש בהגדרה זו את ההיבט התיאורטי של הסברת אופן הפעולה של מערכות מורכבות. הגדרה אחרת של תא"ל ד"ר שמעון נוה מציגה את החשיבה המערכתית כ"יכולת לחשוב ולפעול בהרמוניה בסביבה עתירת סתירות". נווה, לעומת יחזקאלי, מדגיש את ההיבט היישומי של החשיבה המערכתית, כתנאי לפעולה במציאות מורכבות.

ביסוד ה חשיבה המערכתית מצויה ההבנה כי לא ניתן לפתור בעיות מהותיות במערכת מתוך רדוקציה שלהן לגורמים. זאת משתי סיבות:

המורכבות נמצאת גם ביחידות היסוד - מצד אחד גם היחידות הקטנות ביותר מקיימות בתוכן מורכבות רבה, ולעתים מהוות פרקטל שמהדהד את מבנה הזיקות במערכת הרחבה. כך, למשל, גם יחידת היסוד של המערכת החברתית - האדם הפרטי - מכילה בתוכה מורכבות אינסופית המהדהדת את המורכבויות החברתיות הרחבות.

האתגרים פרוסים על פני המערכת - מכלול הזיקות, ולא הגורמים השונים, מייצרים את התופעות הנגלות במערכת, ועל כן יש להתמודד עם הזיקות המערכתיות. תופעה זו מגולמת באמירה הרווחת ש"השלם גדול מסכום חלקיו".

כלים ותנאים לפיתוח חשיבה מערכתית

הצורך לבחון אלמנטים רבים קשה מאוד לתודעה האנושית, בייחוד כזו שהורגלה לחשיבה לינארית-לוגית. בשל כך יש להבין את התנאים והכלים הנדרשים לפיתוח חשיבה מערכתית. החשיבה המערכתית נדרשת הן בשלב של הבנת המערכת בה אנו פועלים והן באשר למטרות הפעולה והשינוי אותו אנו מבקשים לקדם.

הבנת המערכת

הבנת האלמנטים הפועלים ומערכת הזיקות בניהם מצריכה יכולת סקירה רחבה ככל הניתן, ומצד שני יכולת לצמצם את כל המידע הרב לכדי ידע בעל משמעויות אופרטיביות. הטענה הבסיסית של ד"ר צבי לניר היא שאופי החשיבה האנושית הוא מערכתי ו סבוך בבסיסו ועל כן מתאים במיוחד להבנה של מערכות סבוכות. להלן כמה כלים ליצירת מבט מקיף אך פשוט אודות מערכת:

- ההמשגה, קרי - היכולת להפוך דפוסים מורכבים לייצוגים מילוליים פשוטים אך לא מקבעים מאפשרת לנו להתמודד עם הסיבוכיות הרבה. תהליך ההמשגה מצריך מרחב שיח בתוכו יווצרו המושגים החדשים. ההמשגה נעה כל העת בין הפשטה של היבטים קונקרטיים לבין קונקרטיזציה של המושפט.

חשיבה "עננית" - הסקירה של השלם המערכתי גורמת לחשיבה האנושית להכנס למצב "ענני" - יותר מידי אינפורמציה שקשה לאחסן אותה במגירות מוכנות מראש. על כן שלב זה קשה מאוד לחלק מן האנשים. אבל עם השהייה בענן אנו מבינים יותר ויותר קשרי גומלין בין האלמנטים והופכים את הענן לבר-נשיאה. החשיבה על הענן היא בהכרח חשיבה על השלם המערכתי וניסיון להבין את ההקשרים השונים של פעולת המערכת והיחסים בין חלקי המערכת השונים.

- קבוצה אשר נכנסת יחד אל הענן, תסייע ליצור לאורך זמן מושגים והבנות חדשות אודות המערכת, ובשלב מאוחר יותר גם למסגר מחדש (to re-frame) את מכלול המרכיבים ולייצר הבנה פשוטה של מערכת הזיקות. צורת החשיבה בקבוצה מאפשרת את היכולת לחולל חשיבה גילויית ולא לינארית. החשיבה הגילויית היא זו שמייצרת לאורך זמן ולעתים ברגעי גילוי מהירים הבנות חדשות ומהותיות על המערכת. ההנחה העומדת מאחורי החשיבה הגילויית מתייחסת לכך שבמערכת רב הסמוי על הגלוי, והפיכת דפוס למובן היא אקט של היחשפות ולא של אנליזה בלבד.

מפה מושגית ומפות שחקנים - יצירה של מפות, בין אם אלו ממפות שחקנים, מגמות ווקטורים, ובין אם מיפוי של המושגים שלנו, מסייעת להתמודד עם המורכבות הקוגנטיבית. כך נוכל לצייר את מערכת הזיקות, לדון בה, ולבסוף לנוע אל עבר המסגרת הכללית הרצויה. המפה המושגית מסייעת לצייר ניגודים משלימים ומתחים מובנים בין רכיבי המערכת.

בחינה של היטלים שונים - הצגת הפרספקטיבות השונות להתבוננות במערכת מאפשרת הבנה טובה יותר שלה, שאינה מובנת מנקודת הסתכלות אחת.

עליה למרפסת - החשיבה המערכתית מחייבת שהייה שמנוגדת לצורת החשיבה שלנו תוך כדי פעולה. לכן עלינו "לעלות למרפסת" כדי להתבונן במבט רחב יותר על הסוגיה ועל הפעולה שלנו בתוכה.

אופן הפעולה במערכת

המורכבות של האתגרים מצריכה גם שזירה של מענה הנותן ביטוי למכלול המרכיבים והמתחים, ומבקש לחולל התהוות חיובית במערכת. לשם כך נדרשת:

עיצוב אסטרטגי - הנחה של יסודות תפיסתיים אסטרטגיים הנוגעים להבנה של כלל רכיבי המערכת, ושל אופן הפעולה הייחודי שלנו בתוכה.

מנהיגות הסתגלותית - תחום הידע של המנהיגות ההסתגלותית מבוסס על הנחות היסוד של החשיבה המערכתית עוסק ביכולת להניע תהליכים מערכתיים מורכבים להשגת שינוי הסתגלותי במערכת.

שהייה במקביל במערכת וברחבת הריקודים - כדי להיות מסוגלים לייצר ידע אופרטיבי רלוונטי, יש צורך לשהות במקביל הן במרחב העשייה (רחבת הריקודים), והן בהתבוננות מערכתית רחבה (המרפסת).

ויסות הטמפרטורה - יש לדעת כיצד לווסת את טמפרטורת העבודה והשינוי במערכת כך שיישמר לאורך זמן מצב צבירה המאפשר שינוי.

רתימת שותפים - הצורך לחולל שינוי מערכתי מחייב רתימה של שותפים, רתימה שאפשרית לרוב מקרב אלו שאינם רואים את עצמם כרלוונטיים לסוגיה הנדונה.

כל אלו עולים לכדי יכולת לעצב את המערכה ולהובילה - עיצוב המערכה מתייחס לתובנות המערכתיות-אופרטיביות, וניהול המערכה לאופן ההובלה לאורך זמן של השינוי המבוקש.

הצורך: מחשיבה לינארית לחשיבה מערכתית

הצורך הגובר בפיתוח חשיבה מערכתית בארגונים נובע מעלייה מתמשכת ברמת המורכבות בניהול (בשל גלובאליזציה, עלייה בקצב השינויים והצפת מידע) לצד הבנה של החסמים הקיימים בחשיבה הלינארית המסורתית. החשיבה המערכתית מבקשת לבחון את יחסי הגומלין המרובים הקיימים במערכת, ולא לעשות להן רדוקציה להשפעה סיבתית חד-צדדית שאיננה מייצגת נאמנה את המציאות.

מקורות החשיבה המערכתית

החשיבה המערכתית הינה גישה רב תחומית שלה מקורות רבים. מצד אחד ניצב התחום של תורת המערכות המורכבות, ממקורותיו בתחומי המדעים המדוייקים, ומצד שני התנסויות ניהוליות שונות, במגזר העסקי, הממשלתי, והצבאי.

השימוש בביטוי חשיבה מערכתית בתוך הקשרים ארגוניים צמח בראשיתו בתחום של הנדסת תעשיה וניהול לאור הצורך לארגן פרוייקטים מורכבים ומרובי משתנים. התנסויות אלו הובילו ליצירת מפות תכנון שבהן מרכיבים רבים מתחברים יחד למערכת אחת. עם זאת, החשיבה ההנדסית על מערכות מתמצה בסוף לתחום המערכות הסגורות שבהן ניתן להבין את הקשר הלוגי/סיבתי בין כל המרכיבים. בעולם של מערכות פתוחות שבו לא ניתן להבין את הקשר הסיבתי בין כל המרכיבים יש צורך לייצר כלים תפיסתיים חדשים. התחום המדעי של חקר מערכות סביבתיות ( אקו-סיסטם)הזניק את היכולות לחשוב ולהבין את המורכבות המערכתית. החשיבה המערכתית בארגונים ובמערכות סבוכות, שנסמכת תורת המערכות הסבוכות נכנסת בדיוק לפערים אלו.

ד"ר פנחס יחזקאלי מתאר את השלבים המכריעים ביצירת תחום זה:

המושג חשיבה מערכתית נטבע על ידי המהנדס ג'אי פורסטר (Forrester) (Richmond, 1994, ע' 3). חשיבה זו מפרשת את העולם שבו אנחנו חיים במונחים של תורת המערכות המורכבות. זאת, מתוך ההבנה שדיסציפלינה זו מאפשרת התמודדות טובה יותר עם המורכבות של "סביבתנו המשימתית", בעולם דינאמי, המשתנה במהירות (רזי ויחזקאלי, 2013).

מושג זה התפרסם מאוד בעקבות ספרו הפופולארי של פיטר סנג'י, מתלמידיו של פורסטר, שיצא לאור ב- 1990 - "הארגון הלומד" (The Fifth Discipline)... סנג'י מונה חמש דיסציפלינות, כשהחמישית - המצויה במוקד הספר - הינה המושג "חשיבה מערכתית" (System Thinking) (Senge, 1990, ע' 89). הוא הגדיר "חשיבה מערכתית" כחשיבה לא-ליניארית, העוסקת בראיית השלם; והסביר ש"חשיבה מערכתית" נדרשת בימינו יותר מאשר בעבר, משום ש"אנו הולכים וכורעים תחת נטל המורכבות"

בהקשר הישראלי, ובייחוד בספירה הבטחונית קדמו את מושג החשיבה המערכתית ד"ר וד"ר שמעון נווה שפעלו יחד ב מלת"ם בשנות ה-90' וה-2000.

תרומתו של לניר לחשיבה המערכתית בישראל, הנגישה בעיקר את הבעיות התפיסתיות של מערכות (אותן כי בשם כולל תופעת ההפתעה הבסיסית, ואת האופן שבו ניתן לחולל שילוביות ולקדם את ה רלוונטיות המערכתית, על ידי פיתוח תהליכי למידה בסיסית, על ידי המשגה ו מסגור מחדש.

תא"ל (מיל') שמעון נווה היה שותף (יחד עם צבי לניר ו דוביק תמרי) לקידום מהפכה תפיסתית בחשיבה הצבאית בצה"ל ובעולם המערבי. נווה פרסם בראשית שנות ה-90 את ספרו אמנות המערכה, המחבר בין התחום של תורת ה מערכה ממקורותיה הסובייטיים עם התחום העולה של תורת המערכות. החיבור הזה שאפשרי רק בעברית (מערכה/מערכת הם operation ו-system באנגלית) יצר תחום חדש של חשיבה. לטענת נווה לכל מערכת אנושית קיים היגיון מארגן שמאפשר לה לפעול יחד. ההיגיון הזה הוא רציונאל הפעולה של המערכת. ההבנה של הרציונאל מאפשרת בהיבט הצבאי לפעול באופן מושכל כך שיפגע רציונאל הפעולה המערכתי של היריב. בכך, נווה יוצא חוצץ כנגד העמדות הגורסות כי מטרת המלחמה היא השמדת היריב. ההשמדה, שהינה חשיבה רדוקציוניסטית אודות המערכת, כמעט תמיד איננה אפשרית ולרוב גם אינה רצויה.

השפעתו של נווה דרך המרכז לחקר תורת המערכה ( המלת"ם) הובילה לגיבוש רעיונות פעולה חדשים בצה"ל שסייעו מאוד בהתמודדות עם הטרור הפלסטיני בראשית שנות ה-2000. עם זאת, כנגד התהליכים כוונה ביקורת רבה לאחר הקשיים במימוש תפישת הפעולה החדשה של צה"ל במלחמת לבנון השניה.

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים

הערות שוליים
יש שותפים רבים לכתיבה במאגר הידע. מאמר זה נכתב ברובו על ידי יותם הכהן. ניתן לצטט אותו באופן הבא: הטקסטים במאגר הידע מוגשים תחת רישיון CC-BY 4.0 וניתן לעשות בהם שימוש חופשי כל עוד ניתן קרדיט וקישור למקור.

# data[].attributes.attachment_link.title
חשיבה מערכתית

# data[].attributes.attachment_link.description
חשיבה מערכתית (system thinking) היא יכולת ההתבוננות בסביבה סבוכה המורכבת מאלמנטים רבים, ופיתוח אסטרטגיות לפעולה ולהובלת שינוי בתוכה. בשנים האחרונות החשיבה המערכתית תופסת מקום נרחב מאוד בפיתוח יכולות אסטרטגיות של ארגונים וחברות ושל המנהלים בתוכן. יש להבחין בין חשיבה מערכתית מלשון מערכת, לבין דרג מערכתי, מלשון מערכה וכן להדגיש כי חשיבה מערכתית אינה מערכתיות או קונפורמיזם.

# data[].attributes.body
תהליכי Reframing הופכים את המערכת המושגית שיצרנו לזמינה לביקורת עצמית, לשינוי ולהעשרה מתמדת לנוכח התנסויות נוספות. בעזרתם   תוכל לשפר את יכולתך לפרש בעיות חדשות והקשרים חדשים ולהעלות תמיהות חדשות.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
פרדיגמה חדשה לניהול וייעוץ אסטרטגי

מסגור מחדש או הבניה מחדש ( reframing) הוא הצבת מסגרת התבוננות חלופית על המציאות, המאפשרת לבחון מערכת שלמה של תופעות באופן אחר מזו בה הבטנו עד כה. הביטוי מסגור מתייחס למסגרת ( framework) שעמה אנו בוחנים את המציאות, והמסגור מחדש מחליף למעשה מסגרת תפיסתית אחת באחרת. כאשר הוא מתייחס לרכיבי ליבה ארגוניים, תהליך של מסגור מחדש מלווה לא פעם בשינוי פרדיגמה, והוא נדרש ברמה הארגונית כאשר אנו מעוניינים לקדם שינוי:

כיצד מתרחש מסגור מחדש?

בעוד שלא ניתן לחולל מסגור מחדש בצורה אנליטית ומודעת, ניתן להבין שנדרש שינוי תפיסתי נרחב, וקיימים כלים שמאפשרים לנו לייצר את הקרקע שעליה מתרחש המסגור. לשם כך יש לפרום קודם כל את המערכת התפיסתית היציבה הקיימת (להפוך אותה ל ענן) ורק אז ניתן לארגן את הרכיבים יחד באופן אחר. תהליך ה המשגה חיוני כדי להגיע לארגון החדש הנדרש של רכיבי המערכת.

לקריאה נוספת

# data[].attributes.attachment_link.description
פרדיגמה חדשה לניהול וייעוץ אסטרטגי מסגור מחדש או הבניה מחדש ( reframing) הוא הצבת מסגרת התבוננות חלופית על המציאות, המאפשרת לבחון מערכת שלמה של תופעות באופן אחר מזו בה הבטנו עד כה. הביטוי מסגור מתייחס למסגרת ( framework) שעמה אנו בוחנים את המציאות, והמסגור מחדש מחליף למעשה מסגרת תפיסתית אחת באחרת.

# data[].attributes.body
הענן הוא תופעה רווחת של עמימות קוגניטיבית סביב סוגיה חדשה או בלתי ידועה. ארגונים ואנשים חווים מציאות עננית כאשר ניגשים למציאות שהם טרם פגשו או להנעת פעולה שטרם נעשתה והיא מאפיינת של עמידה מול עמימות בתנאים של אי וודאות.

התופעה הקוגניטיבית של הענן מייחדת ארגונים שעה שהם עומדים מול שאלה חדשה, בדרך כלל מן העולם הסבוך.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"

חכמתי נערמת ימים רבים כמו ענן, הולכה ונדממת, הולכה ומתקדרת. זו דרכה של כל חכמה העתידה ללדת ברקים

"

- פרידריך ניטשה, כה אמר זרתוסטרא

הענן הוא תופעה רווחת של עמימות קוגניטיבית סביב סוגיה חדשה או בלתי ידועה. ארגונים ואנשים חווים מציאות עננית כאשר ניגשים למציאות שהם טרם פגשו או להנעת פעולה שטרם נעשתה והיא מאפיינת של עמידה מול עמימות בתנאים של אי וודאות.

התופעה הקוגניטיבית של הענן מייחדת ארגונים שעה שהם עומדים מול שאלה חדשה, בדרך כלל מן העולם ה סבוך.

הענן מלווה את החיים הארגוניים במצבים רבים. כאשר על הפרק עומדת סוגיה חדשה, מי שמופקד על ההתמודדות עימה חווה תמיד רמה כזו או אחרת של 'עננות'. העננות, שעשויה להיות מציקה, איננה כלל תופעה שלילית. אם מתמודדים איתה באופן מושכל, היא עשויה להיות כר הפריצה של חשיבה חדשה ורלוונטית. ד"ר צבי לניר התייחס גם הוא באריכות לתופעת הענן ברשימותיו " פנקס הכיס של השועל":

הענן לפי לניר הוא היכולת הקוגניטיבית שלנו להחזיק כמה אלמנטים קוגניטיביים במקביל, ורק מתוך כך, אנחנו גם יכולים לשלוף קלפים שישנו את כל מבנה הענן. למעשה, הענן הוא הניסיון של התפיסה שלנו להחזיק את כל מה שנראה במבט רחוק כרלוונטי לסוגיה, מבלי שניתן לתאר את רצף הלוגי שמבחין בין התפקידים השונים של האלמנטים השונים בענן. במהלך הירקמות ההבנה בענן, תהליך שלוקח זמן ודורש דיון משמעותי כדי ללבנו, הענן מתחיל להתעצב, לקבל צורה. קבלת הצורה היא למעשה רשת חדשה של משמעות שנטווית בין הרכיבים שקודם לא ידענו כיצד הם מסתדרים יחד. לכן, כאשר אנו חווים מציאות עננית, השאיפה שלנו תהיה להאריך ככל הניתן את זמן השהיה בעמימות. את הענן אנו צריכים לשאת, וגם במקרא העננים נקראים נשיאים.

דוגמאות של עננים

אורי אלון, מדען ישראלי ממכון וויצמן מתאר אותה בצורה יפה בשיחת ה-TED שלהלן. אלון מדבר על הקושי הבסיסי בתהליך המדעי שלעולם איננו מתרחש כמו שהוא מוצג - בעוד שבמאמרים מדעיים, A מוביל באופן הכרחי ל-B, הרי שבתהליך עצמו, A מוביל לכל הדברים שאינם B. רק לאחר אינספור טעויות, משברים ואתגרים, מתגלה לבסוף C. את השלב שבין A ל-C מכנה אורי אלון - הענן. הענן הוא המרחב שבו הכל מעורפל ולא ברור בכלל איך יוצאים מכאן. אורי אלון מציע כי הענן הוא גם המרחב שבו מתרחשות ההמצאות והגילויים הכי משמעותיים.

התמודדות עם מצבים ענניים בארגונים

חוויית הענן היא קשה ברמה האישית ויותר מכך ברמה הארגונית שזקוקה בדרך כלל לוודאות תפיסתית. בשל הקושי האחרון, עלינו ליצור איים ארגוניים שבהם ניתן לשהות בענן מבלי לפגוע בבהירות העבודה בשאר הארגון. לבסוף, מתוך הדיון הקבוצתי ומתוך השהיה בענן, מגיע רגע לא מתוכנן שבו הקשרים שנוצרו מתבררים, מבריק הברק, והענן הופך לגשם של עשיה חדשה.

לקריאה נוספת
יש שותפים רבים לכתיבה במאגר הידע. מאמר זה נכתב ברובו על ידי יותם הכהן. ניתן לצטט אותו באופן הבא: הטקסטים במאגר הידע מוגשים תחת רישיון CC-BY 4.0 וניתן לעשות בהם שימוש חופשי כל עוד ניתן קרדיט וקישור למקור.

# data[].attributes.attachment_link.description
" חכמתי נערמת ימים רבים כמו ענן, הולכה ונדממת, הולכה ומתקדרת. זו דרכה של כל חכמה העתידה ללדת ברקים " - פרידריך ניטשה, כה אמר זרתוסטרא הענן הוא תופעה רווחת של עמימות קוגניטיבית סביב סוגיה חדשה או בלתי ידועה.

# data[].attributes.headline
במפלגת המחשבות

# data[].attributes.body
במפלגת המחשבות ד״ר מיכה גודמן ואפרת שפירא רוזנברג עושים זום-אווט מאירועי השעה, ומנתחים את הפוליטיקה הישראלית בעזרת התיאוריות של גדולי הפילוסופים וההוגים. עם מיליוני האזנות וקהילת מאזינים מעורבת, ההסכת מוכיח שוב ושוב שכשחושבים על זה לעומק, אין באמת דבר כזה פוליטיקה קטנה.

# data[].attributes.attachment_link.title
מפלגת המחשבות

# data[].attributes.attachment_link.description
Listen to מפלגת המחשבות on Spotify. נדמה שלא משנה בכמה מהדורות חדשות נצפה וכמה ויכוחים פוליטיים ננהל, משהו מהותי עדיין יחמוק מאיתנו: מהם הרעיונות הגדולים שמניעים את נבחרי הציבור, את היריבים הפוליטיים שלנו ואותנו?

# data[].attributes.headline
למקצוע הצבאי יש תורה מ

# data[].attributes.body
למקצוע הצבאי יש תורה מקצועית,מגובשת ומפורשת ,הבאה לידי ביטוי ב"עקרונות המלחמה" וב"תורתהלחימה". הצבא מצפה, שכל קצין ינתח ויעריך נכונה לפיה כל מצב צבאי,שבו הוא עשוי להיתקל במלחמה. צבי לניר, מערכות 326

# data[].attributes.headline
מלחמת העולם השנייה היי

# data[].attributes.body
מלחמת העולם השנייה הייתה משופעת ב"ברבורים שחורים" - הפתעות

יוצאות דופן שהייתה להן השפעה מרחיקת לכת על המלחמה. המאמר

מנתח שניים מהם - מבצע "ברברוסה" וקרב הארדנים. לקחיו רלוונטיים

גם למציאות של ימינו

# data[].attributes.headline
סקר דעת קהל בו בחנו הי

# data[].attributes.body
סקר דעת קהל בו בחנו היבטים שונים הנוגעים לקיטוב פוליטי בישראל, הסקר מביא מדגם מייצג של האוכלוסייה הישראלית המשתמשת באינטרנט.

השאלות בסקר התמקדו בבחינה של המידה בה הציבור הישראלי מעריך חברי קבוצות אידיאולוגיות שונות ומנהיגים פוליטיים שונים, כאשר שאלות אלו נועדו להעריך את מידת העוינות בין חברי קבוצות אידיאולוגיות שונות בישראל.

ממצאי סקר זה, אם כך, מעלים תמונה של ציבור שהינו מקוטב מבחינה פוליטית-חברתית, עם עוינות רבה בין ימנים ושמאלנים בישראל.

# data[].attributes.headline
פודקאסט סף החשיבה האסט

# data[].attributes.body
פודקאסט סף החשיבה האסטרטגית, צבי לניר

# data[].attributes.attachment_link.title
סף החשיבה האסטרטגית

# data[].attributes.attachment_link.description
Listen to this episode from המכללות הצבאיות - מאמרים מוקראים on Spotify. קישור למאמרלמקצוע הצבאי יש תורה מקצועית, מגובשת ומפורשת, הבאה לידי ביטוי ב"עקרונות המלחמה" וב"תורת הלחימה". הצבא מצפה, שכל קצין ינתח ויעריך נכונה לפיה כל מצב צבאי, שבו הוא עשוי להיתקל במלחמה.

# data[].attributes.headline
בנפשנו פועלות שתי מערכ

# data[].attributes.body
בנפשנו פועלות שתי מערכות הפעלה רגשיות. אחת אינדיבידואליסטית, שנייה קולקטיביסטית. שתי המערכות הללו חיות במעין דו קיום מתוח.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jonathan Haidt: Religion, evolution, and the ecstasy of self-transcendence

# data[].attributes.attachment_link.description
Psychologist Jonathan Haidt asks a simple, but difficult question: why do we search for self-transcendence? Why do we attempt to lose ourselves? In a tour through the science of evolution by group selection, he proposes a provocative answer.

# data[].attributes.headline
הברבור השחור מציע דרכי

# data[].attributes.body
הברבור השחור מציע דרכים פשוטות להתמודדות עם אותם מאורעות חריגים המשנים את חיינו לבלי הכר וכלים לנצל אותם לטובתנו. בעזרת דוגמאות מגוונות ולעתים משעשעות מעולם העסקים, דרך הספורט ועד הספרות, טאלב מגיש קוקטייל של פילוסופיה, לוגיקה, סטטיסטיקה ופסיכולוגיה. בסגנונו הייחודי והמושחז הוא מותח ביקורת נוקבת על "מומחים", מערער על הנחות יסוד מקובלות ומוכיח שוב כי האקראיות שולטת בחיינו.

ניתן לקבל קודים לאפליקצית עברית מספריית פו"ם, פנו לחיה שלום.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
במשך מאות שנים היו משוכנעים באירופה שכל הברבורים לבנים. רק לאחר גילוי אוסטרליה התברר שברבור יכול להיות גם שחור. נסים ניקולס טאלבּ הפך את הברבור השחור למטאפורה - אירוע נדיר ובלתי צפוי, בעל השפעה דרמטית על חיינו, שלאחר הופעתו אנו רוקחים הסבר להתרחשותו הגורם לו להיראות אקראי פחות וחזוי יותר.

ההצלחה המדהימה של גוּגל, עליית האינטרנט, פיגועי 11 בספטמבר והמשבר הכלכלי העולמי ב־2008 הם כולם דוגמאות לברבורים שחורים.

מדוע אנו מופתעים שוב ושוב מהופעתו של ברבור שחור? לשיטתו של טאלב, אנו נוטים להתמקד במוּכּר, במקום לנסות להסביר את מה שאיננו מובן לנו, משלים את עצמנו שאנו יודעים יותר מכפי שידוע לנו באמת, ומאמינים שאירועים שקרו בעבר יחזרו על עצמם, בשעה שההתרחשויות המשפיעות באמת אינן ניתנות לניבוי.

הברבור השחור מציע דרכים פשוטות להתמודדות עם אותם מאורעות חריגים המשנים את חיינו לבלי הכר וכלים לנצל אותם לטובתנו. בעזרת דוגמאות מגוונות ולעתים משעשעות מעולם העסקים, דרך הספורט ועד הספרות, טאלב מגיש קוקטייל של פילוסופיה, לוגיקה, סטטיסטיקה ופסיכולוגיה. בסגנונו הייחודי והמושחז הוא מותח ביקורת נוקבת על "מומחים", מערער על הנחות יסוד מקובלות ומוכיח שוב כי האקראיות שולטת בחיינו.

הברבור השחור הוא ספר מבריק, מקורי ומעורר מחשבה, שישנה את נקודת מבטכם על העולם. מאז ראה אור התממש חלק לא מבוטל מהאזהרות המובאות בו, הוא נחל הצלחה מסחררת ותורגם לשפות רבות. הברבור השחור היה ספר העיון הנמכר ביותר באתר אמזון ב־2007 ונכלל ברשימת ספרי העיון הטובים של העיתונים החשובים ביזנסוויק, פייננשל טיימס ואקונומיסט.

נסים ניקולס טאלבּ, בן למשפחה נוצרית מלבנון, הוא פילוסוף וסופר. בעבר היה סוחר ניירות ערך מצליח בבתי השקעות בוול סטריט ובשיקגו, עד שהחליט להקדיש את חייו לחקר המזל, האי־ודאות, האקראיות, ההסתברות והידע. טאלב, בעל תואר שני מבית הספר למִנהל עסקים וורטון ותואר שלישי מהאוניברסיטה של פריז, מלמד כיום מתמטיקה שימושית באוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית. הוא מתגורר בניו יורק. ספרו הקודם, תעתועי האקראיות, תורגם לעשרים שפות. הברבור השחור הוא ספרו השני.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ספרים מומלצים

# data[].attributes.attachment_link.title
הברבור השחור - נסים ניקולס טאלב

# data[].attributes.attachment_link.description
במשך מאות שנים היו משוכנעים באירופה שכל הברבורים לבנים. רק לאחר גילוי אוסטרליה התברר שברבור יכול להיות גם שחור. נסים ניקולס טאלבּ הפך את הברבור השחור למטאפורה -

# data[].attributes.attachment_link.title
מדד הקיטוב | פנימה Pnima - פנימה

# data[].attributes.attachment_link.description
הסקר נערך באמצעות מדגם ייעוץ ומחקר בראשות מנו גבע מועד איסוף נתונים: 05/07/2021-08/07/2021 מדגם מייצג של כלל האוכלוסייה היהודית בישראל בגילאי 18 ומעלה מספר המשיבים בפועל: 502 עם עיבוי של 156 חרדים, 19 מסורתיים, 145 דתיים טעות הדגימה המירבית: 4.4%+ הסקר בוצע בשיטות סטטיסטיות מקובלות שיטת הדגימה: דגימת שכבות ובתוך השכבות דגימה אקראית אופן ביצוע הסקר: אינטרנטי + טלפוני

# data[].attributes.headline
בשנים האחרונות מורגש ב

# data[].attributes.body
בשנים האחרונות מורגש בצה"ל גל חדש של כתיבה על ידי קצינים ומפקדים בכירים. חלק משמעותי מהכתיבה מתאפיין במהלך של בחינה היסטורית התפתחותית־ביקורתית, אותה מציגים הכותבים ככלי להגדרת פער תפיסתי או ארגוני, שלטענתם יש לטפל בו. מאמר זה מגדיר את הגישה ההיסטורית הייחודית המאפיינת מחקרים ומאמרים אלה וטוען כי מדובר בעדות לעיסוק הגובר של צה"ל בבחינה עצמית ובחיפוש אחר תפיסות מקצועיות חדשות. עוד טוען המאמר כי שימוש ייחודי זה במחקר היסטורי הוא עניינם של מפקדים יותר משהוא עניינם של היסטוריונים מקצועיים.

# data[].attributes.attachment_link.title
כרייה-יצירתית-מהעבר-20-21

# data[].attributes.headline
מטרת מסמך זה -להעמיד ל

# data[].attributes.body
מטרת מסמך זה -להעמיד לרשות הקורא מצע תיאורטי להבנת המושג "אומנות אופרטיבית" (הביטוי המעשי של "רמת המערכה") ולעודד דיון ביקורתי בו.

# data[].attributes.attachment_link.title
מבוא-לאמנות-אופרטיבית-גרסא-סופית

# data[].attributes.headline
מאמר זה יציע כי במפקדו

# data[].attributes.body
מאמר זה יציע כי במפקדות הבכירות בצה"ל התפתחה תחושת שליטה גבוהה במציאות. התחושה התפתחה מתוך עשייה מבצעית בעיקר במב"ם ובסבבים בעזה. תחושת השליטה במציאות נסמכה על עליונות מודיעינית, מבצעית וטכנולוגית בהקשרי תקיפת מטרות, סיכול פח"ע ותיחום הסלמה שהוכיחה עצמה פעם אחר פעם. תחושה זו נמתחה, בטעות, גם לכדי תחושת עליונות באשר להבנת המניעים היסודיים, האינטרסים הייחודיים והשיקולים בהפעלת הכוח של מנהיגי האויב. התפתחות תחושת השליטה במציאות יכולה להסביר היבטים בהפתעת שבעה באוקטובר ובקשיים לתת לה מענה מיידי.

# data[].attributes.attachment_link.title
תחושת-השליטה-במציאות-כמרכיב-בתרבות-הארגונית-של-צהל

# data[].attributes.headline
שנים לאחר סיומה של מלח

# data[].attributes.body
שנים לאחר סיומה של מלחמת 50 אחד האירועים החרותים בתודעה הציבורית גם

יום הכיפורים הוא כישלון אגף המודיעין במבחן העליון שהוטל לפתחו – התרעה

על מלחמה. הכישלון הזה הכניס לארון המונחים הישראלי את המילה הטעונה

"קונספציה", הנביט אלפי עמודים של מחקר אקדמי וכתיבה ספרותית, והותיר

את צריבת הכישלון כרכיב יסוד בתרבות של אמ"ן עד היום. ולמרות כל זאת,

הכישלון הזה כמעט לא תוחקר בתחקיר צבאי, מקיף, כולל ונוקב.

# data[].attributes.attachment_link.title
לב-הכישלון-המודיעיני-1

# data[].attributes.headline
בספרו "מתקפת פתע" חוזר

# data[].attributes.body
בספרו "מתקפת פתע" חוזר אורי בר-יוסף לסוגיה שמטרידה אותו ברבים מספריו, והיא קריסת ההתרעה ואחריותם האישית, בראייתו, של ראשי קהילת המודיעין בישראל למחדל. לצד מלחמת יום הכיפורים שבה עסק בעבר, הוא בוחן בכתיבה קולחת ורחבת יריעה מתקפות פתע מוכרות אחרות במאה ה-20 - ב'מבצע ברברוסה' (פלישת גרמניה לרוסיה במלחמת העולם השנייה) ובמלחמת קוריאה.

ניתן לקבל קודים לאפליקצית עברית מספריית פו"ם, פנו לחיה שלום.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
עלילות ריגול, הפתעות מודיעיניות ופעילות מחתרתית היוו חלק בלתי נפרד מנוף ילדותי וסיפורי "פרשיות נעלמות", שהופיעו מדי שבוע בעיתון "במחנה", היו בבחינת קריאת חובה מהנה. העניין המקצועי שלי בנושא החל בתחילת שנות ה־80, כאשר במסגרת קורס שלקחתי אצל מיכאל הנדל, איש המחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית, הוצגו הישגי וכישלונות המודיעין לא רק כנושא מרתק לקריאה אלא גם כמושא למחקר אקדמי רב חשיבות. אלה היו הימים שבהם הסיפור של "אולטרה", שם הקוד לפרויקט הבריטי הסודי לפענוח הקוד הגרמני במלחמת העולם השנייה, הבקיע את דרכו החוצה מאפלה בת למעלה מ־30 שנה ולימודי מודיעין - "החוליה החסרה" באירועים היסטוריים רבים - החלו להטביע חותמם כתחום לימודים אקדמי לגיטימי ולא רק כעלילות ג'יימס בונד.

שלוש שנות עבודה כחוקר בחטיבת המחקר של אמ"ן לימדו אותי שיעור יוצא מן הכלל בדרך שבה עושים מודיעין והגבירו אצלי את העניין בתחום. לא פלא, על כן, שעבודת הדוקטורט שלי בהדרכת שני מנחים נפלאים - מיכאל הנדל, שעבר בינתיים ללמד בארצות הברית, ואלכסנדר ג'ורג', שלקח אותי תחת חסותו במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד - עסקה במודיעין. היא בחנה את הקשר בין מודיעין לפוליטיקה ויצאה ב־1995 כספר בהוצאה אקדמית (Intelligence Intervention in the Politics of Democratic States).

פוליטיקה ומודיעין הם נושא סבוך ומרתק שהמשכתי לעסוק בו, אבל בעיקר בהשפעת מלחמת יום הכיפור נמשכתי יותר ויותר לתחום ההפתעות אסטרטגיות, ובמיוחד מתקפות פתע. בלב הקונצנזוס בתחום עמד במשך שנים רבות מחקרה של רוברטה וולסטטר על מתקפת הפתע היפנית בפרל הרבור ב־7 בדצמבר 1941. וולסטטר קבעה כי שורש הכשל ההתרעתי האמריקאי לא היה במחסור במידע על האיום המתקרב אלא בהבנה בלתי נכונה של המידע ההתרעתי הזמין. הכשל הזה, היא הוסיפה, היה נחלת פטריוטים טובים, נבונים ומסורים, שעשו כמיטב יכולתם להגן על ארצם אך מסיבות שונות טעו בהערכת האיום וידם קצרה מלהושיע. הפתעת מלחמת יום הכיפורים הייתה הדוגמה הטובה ביותר לכך שגם שירותי מודיעין מעולים וקציני מודיעין הנחשבים טובים מסוגם יכולים ליפול קורבן למתקפת פתע המונחתת על ידי אויב שאינו נתפס כמצטיין בתחום.

הספק הראשון לגבי תקפות התזה של וולסטטר נוצר אצלי בתחילת שנות ה־90, עם הופעת נעילה. ספרו של יואל בן־פורת, ראש יחידת מודיעין האותות (סיגינט) של אמ"ן ב־1973, תיאר לראשונה את האירועים באגף המודיעין ערב מלחמת יום הכיפורים. מחד, בן־פורת אישש את המסקנה שההפתעה לא נגרמה בשל היעדר מידע התרעתי והראה כי מידע כזה היה, ובשפע. מאידך, הוא הבהיר שנוסף לטעויות שיפוט בלתי מודעות, כאלה שבהן ראו וולסטטר ומומחים אחרים את שורשי הכשל ההתרעתי, התבצעו גם פעולות מודעות לגמרי, בעיקר של ראש אמ"ן, אלי זעירא, שהטעה מסיבותיו הוא את מקבלי ההחלטות בשאלות מרכזיות שנגעו להערכת האיום. פעולות אלה חרצו במידה רבה את גורלה של ישראל להפתעה הקשה בפתיחת אותה מלחמה.

המסקנה הזאת התחזקה במחקרים שונים שעשיתי במהלך שנות ה־90. החשוב שבהם התבצע במסגרת שירות המילואים שלי באמ"ן/מחקר ונותר מסווג עד היום. הוא הציג את המידע הסודי שאספה קהילת המודיעין ערב המלחמה; תיאר, באמצעות ראיונות מפורטים עם מי שעשו במלאכה, את הדינמיקה בתוך קהילת המודיעין ובין קציני המודיעין לצרכנים; והסביר, על בסיס חומרים מסווגים, מה קרה שם. המחקר הזה נתן לי כלים טובים להבין את אשר אירע ערב המלחמה ותרם להחלטתי לכתוב את הספר הצופה שנרדם: הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה (זמורה־ביתן, 2001).

אחד הפרקים המרכזיים בספר עסק בדפוסי ההתנהגות יוצאי הדופן של ראש אמ"ן במלחמה ושל ראש ענף מצרים באמ"ן/מחקר, סא"ל יונה בנדמן, שעל הערכותיו נשענה התפיסה של אמ"ן לגבי כוונות המלחמה המצריות. כאשר הוצאת הספר כבר הייתה בתהליכים מתקדמים הפנה ידידי יהושע טייכר את תשומת ליבי לעבודתו של אריה קרוגלנסקי בנושא "הצורך בסגירות קוגניטיבית" (Need for Cognitive Closure). קרוגלנסקי ועמיתיו פיתחו תיאוריה פסיכולוגית (המפורטת כאן בעיקר בפרק העוסק בהפתעת מלחמת יום הכיפורים) שקושרת בין שני משתנים: מבנה אישיותו של אדם כעולה מדפוסי התנהגותו ונטייתו לבצע טעויות של שיפוט מבלי שיהיה מוכן לתקן את עצמו גם כאשר המציאות טופחת על פניו. טיפוס האישיות הזה, שהם הגדירו כ"בעל צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית", תאם לחלוטין את דפוסי התנהגותם של זעירא ובנדמן לפני המלחמה. פגשתי את קרוגלנסקי והפגישה הניבה מאמר אקדמי משותף שהסביר את כשל ההתרעה ב־1973 במבנה אישיותם של השניים.

המודעות לכך שמבנה אישיות יוצא דופן יכול להביא לכשלי הערכה אסטרטגיים חמורים המשיכה להעסיק אותי גם אחר כך ובנושא זה שיתפתי פעולה עם רוז מקדרמוט מאוניברסיטת בראון. לאחר שהוצאנו יחד כמה מאמרים הציעה רוז לשתף פעולה בכתיבת ספר והתוצאה ראתה אור בהוצאת אוקספורד ב־2017 ועסקה בכישלונות ובהצלחות במתן התרעה על מתקפת פתע. הספר הנוכחי מתבסס במידה רבה על אותה עבודה. מכיוון שתרומתה של רוז התמצתה בעיקר בסקירת ספרות בתחום תהליכי למידה - סוגיה שהייתה מרכזית יותר בספר הקודם שיועד ברובו לאנשי אקדמיה - ומכיוון שחשבתי שסוגיה זו פחות רלוונטית ומעניינת את הקורא הישראלי, ביקשתי מרוז לוותר על חלקה. רוז הייתה נדיבה דיה כדי להסכים ואני מודה לה על כך. במקום חלקה באותו ספר הוספתי כאן דיון אמפירי ותיאורטי מפורט יחסית בסוגיית מתקפות הפתע מאז שנפתחה מלחמת העולם השנייה ועד היום.

במוקד הספר הנוכחי עומדים שלושה צמדי אירועים מההיסטוריה הסובייטית במלחמת העולם השנייה, מההיסטוריה האמריקאית במלחמת קוריאה ומההיסטוריה הישראלית במלחמת יום הכיפורים. נחמיה בורגין, הבקי מאין כמוהו בהיסטוריה ובפוליטיקה הסובייטית כמו גם בפעילות שירותי המודיעין שלה תרם תרומה יוצאת מן הכלל בידע שלו ובתובנותיו לחלק העוסק במבצע "ברברוסה" ובקרב על מוסקבה. לב ניב, שכתב ספר מצוין על פעילות שירותי המודיעין של ברית המועצות בגרמניה ובבריטניה לפני המלחמה, תרם את תרומתו אף הוא, וכך גם תלמידי ועמיתי האהוב פרופ' דימה אדמסקי. ד"ר יעקב פלקוב, שאיתו כתבתי לפני קרוב לעשור מאמר על "ברברוסה" והקרב על מוסקבה, ראוי לציון גם כן. תודתי לכולם.

המקורות האמריקאיים על מלחמת קוריאה רבים, מצוינים וזמינים. לא כך לגבי הזווית הסינית של המלחמה. כאן עזר לי עזרה משמעותית פרופסור יו בין - בן סין ומומחה יוצא מן הכלל לנושא, שהיה לחברי הטוב מאז חלקנו כשני זרים יחידים בשנתון שלנו את ספסל לימודי הדוקטורט באוניברסיטת סטנפורד. תודתי העמוקה נתונה גם לו.

במהלך השנים אמנם צברתי לא מעט ידע על היבטים מסוימים של מלחמת יום הכיפורים, אבל גם כאן, במיוחד בגלל רגישות הנושא לקורא הישראלי, ביקשתי את הערותיהם של מי שאני רואה כמומחים מרכזיים בתחום. ד"ר חגי צורף מארכיון המדינה, האוטוריטה המרכזית בעיני בכל הקשור להתנהלות הדרג המדיני באירועי 1973, העיר את הערותיו. ד"ר שמעון גולן, איש מחלקת ההיסטוריה של צה"ל והסמכות המחקרית העליונה בעיני לדרך ניהול המלחמה בתחום הצבאי, תרם את תרומתו אף הוא, ועליהם הוסיף גם ד"ר עמירם אזוב, שכתב (אך עדיין לא פרסם במלואה) את ההיסטוריה השלמה ביותר של המלחמה בחזית הדרום. תודתי לשלושתם, כמו גם לאור פיאלקוב, המפליא למצוא מסמכים גנוזים מאותה מלחמה.

פרופסור אריה קרוגלנסקי, שאיתו התייעצתי במהלך כתיבת הספר באנגלית, תרם מהידע המקצועי השופע שלו. תודתי גם לאבי וולך, חברי לספסל הלימודי מימי בית הספר התיכון, על שקרא והעיר, ולאודי ערן, שאיתו ניהלתי שיחות ארוכות על פרקי הספר במהלך נסיעותינו לאוניברסיטת חיפה ובחזרה.

מתקפת פתע הוא הספר השלישי שאני מוציא בהוצאת כנרת, זמורה, דביר, וגם הפעם התענוג היה כולו שלי. תודתי לערן זמורה על הטיפול המסור בספר זה, לשמואל רוזנר, עורך ספרי העיון בהוצאה שגם נתן לספר את שמו, לאמרי זרטל שהפליא (כרגיל) בעיצוב הכריכה, לשרית רוזנברג על העימוד הקפדני ולעדו פרץ על המאמץ בקידום הספר. תודה מיוחדת ליעל נעמני, שחרשה את כתב היד חריש עמוק, ניכשה ממנו עשבים שוטים, זרקה לפח חזרות מיותרות והפכה אותו לרהוט וקריא הרבה יותר מכתב היד המקורי.

תודתי למיכל, האישה שאיתי, לניר, אייל וגליה ולחברים ושאר בני המשפחה ששמעו בסבלנות את עלילותיהם של גיבורי ספר זה. תודה מיוחדת לאחי, גדי, שלקח בהתנדבות את הקורס שלימדתי באוניברסיטה על מתקפות פתע וקיים איתי דיונים בנושא לאחר השיעורים.

וכרגיל, ובכל זאת חשוב לציין, השגיאות בספר הן כולן שלי.

הסיפור הזה מוכר בווריאציות שונות אך עיקרו זהה. אשתו של נוח ובסטר, אבי מילון ובסטר, חזרה יום אחד לביתה מוקדם מהצפוי ומצאה את עוזרת הבית בזרועות בעלה. "הפתעת אותי," היא אמרה לו. הלשונאי הדגול לא התבלבל: "את טועה, יקירתי. אני הופתעתי. את נדהמת."

הרבה שנים אחר כך ישבה ועדת אגרנט על המדוכה בניסיון להבין מה קרה ביום הכיפורים 1973. העד שישב מולה היה ישראל גלילי, איש סודה של גולדה מאיר. גלילי נשאל על מה נסמכו מקבלי ההחלטות ערב המלחמה כאשר האמינו שיקבלו התרעת מלחמה ברורה. הוא הסביר לחברי הוועדה כי עמיתיו והוא ידעו על "ההישגים הגדולים בתחום האלקטרוניקה" שכבר הוכיחו את יכולתם ועליהם הם סמכו. בכך כיוון למה שנודע מאוחר יותר כ"אמצעי האיסוף המיוחדים" של אמ"ן. גלילי עוד לא ידע את מה שחברי הוועדה כבר ידעו: האמצעים לא הופעלו לפני המלחמה. הם סיפרו לו על כך וחבר הוועדה יגאל ידין שאל אותו אם הוא מופתע. תשובתו של גלילי הראתה כי לא בכדי נחשב לאמן הניסוחים של מפלגת השלטון: "זה מדהים אותי, לא שזה מפתיע אותי."1

הפתעה היא מצב קוגניטיבי ורגשי הנוצר בתגובה להבדל בין מה שציפינו לו למה שקרה בפועל, ותדהמה (על פי המילון של אותו נוח ובסטר) היא "תחושה של הפתעה גדולה". ההבדל בין הפתעה ותדהמה יכול להיות גם איכותי: במקרה של בני הזוג ובסטר, נוח הופתע כי אשתו חזרה הביתה מוקדם מהצפוי - אירוע שגרתי למדי. אשתו, לעומת זאת, נדהמה כי מה שנגלה לה ריסק את כל מה שחשבה על חיי הזוגיות שלה.2 "מתקפת פתע" (Surprise Attack) אינה אירוע מפתיע אלא מדהים. ומתקפות פתע מהסוג של מבצע "ברברוסה", פרל הרבור או מלחמת יום הכיפורים הן הפתעות גדולות מאוד, אולי ההפתעות הגדולות ביותר בהיסטוריה של מדינות. כאשר התדהמה הזאת מביאה לאובדן גדול, התוצאה היא טראומה לאומית לשנים רבות.

השפעתן הטראומטית של מתקפות פתע גדולות יוצרת נטייה לחפש הסברים עמוקים ומקיפים כדי להשיב על השאלה מדוע שילמנו מחיר כה גבוה כאשר נתפסנו לא מוכנים. רוב ההסברים ינסו לנמק את האסון בליקויי יסוד פוליטיים, חברתיים או צבאיים שהפכו את ההפתעה ובעיקר את תוצאותיה ההרסניות לבלתי נמנעות. בחלק מהמקרים האסון הוא אכן תוצר של ליקויים כאלה. נפילתה המהירה של צרפת במאי 1940 נבעה לא רק מההבקעה המפתיעה של השריון הגרמני דרך הארדנים, אלא גם מחולשות בסיסיות שבגללן הצבא הצרפתי, שלא נפל בגודלו מהצבא הגרמני, קרס בתוך שבוע ימים. הצבא המצרי שהובס בסיני במלחמת ששת הימים צויד במיטב מערכות המלחמה של ברית המועצות, אבל לא רק הצלחת מבצע "מוקד" של חיל האוויר הישראלי, אלא גם חולשות תרבותיות, חברתיות ופוליטיות הביאו לכך שעוצמה צבאית שנבנתה בעמל רב במשך עשר שנים קרסה בתוך שלושה ימי לחימה.

מנגד, קיימים מקרים שבהם ההפתעה אינה תוצר של ליקויי יסוד אלא פרי אירוע כמעט אקראי. הדבר בולט אולי יותר מכול במלחמת יום הכיפורים. המעבר בתוך 24 שעות מהתחושה כי "מעולם מצבנו לא היה טוב יותר" לחשש קמאי לגורל "הבית השלישי" הוביל לאחר תום הקרבות לתהליך חיפוש עמוק שבמרכזו השאלה: מה קרה שם? חלק מהתשובות, למשל זו של נשיא המדינה דאז, אפרים קציר, שגרס כי "כולנו אשמים," כוון לרבדים הבסיסיים ביותר של החברה הישראלית, לתפיסתה את עצמה, למדיניות שלפני המלחמה ולשאננות ולהיבריס שאפפו את הצבא. אחרים חיפשו את המענה בליקויי יסוד של צה"ל, שנערך לא נכון למלחמה הבאה, שמבנה כוחותיו לא תאם את שדה הקרב העתידי, שתוכניותיו היו רוויות תרחישים אופטימיים ושמפקדיו לא עמדו בציפיות.

תהליך החיפוש העמוק הזה, שנמשך עד היום, לא הביא בחשבון את התאוששותו המהירה של צה"ל, את יכולתו להפוך את גלגל המלחמה בתוך כמה ימים ואת הישגיו בשדה הקרב שגרמו לתחנוני המצרים להפסקת אש שבועיים וחצי בלבד לאחר פרוץ המלחמה. במילים אחרות, על אף הליקויים בצה"ל, הוא היה צבא מצוין, תוכניות המלחמה שלו לא נבנו על חזיונות שווא, ורוב מפקדיו, החל ממפקדי השדה ועד הפיקוד העליון, תפקדו בצורה ראויה לציון. לכן, ובניגוד להרבה מיתוסים, האסון שנפל על ישראל ב־1973 לא היה תוצר בלתי נמנע של בעיות יסוד חברתיות, תרבותיות או פוליטיות שלא נחשפו עד אז, וגם לא של ליקויי יסוד צבאיים, אלא של בעיות תפקודיות של כמה קציני מודיעין שהיו בעמדות בעלות חשיבות קריטית ומנעו מתן התרעה במועד.

ההיסטוריה מלמדת כי קטסטרופות לאומיות אכן יכולות להיגרם מאירוע קטן הצובר תאוצה ככל שחולף הזמן. "הכול בגלל מסמר קטן" (באנגלית, For Want of a Nail), אותו אירוע אקראי של מסמר שנפל מפרסת הסוס הדוהר והביא בסופו של דבר לתבוסה בקרב, לנפילת העיר ולבסוף לנפילת הממלכה, הוא משל עתיק יומין למה שהיום אנו מכירים כ"משק כנפי הפרפר": אירוע קטן המניע שרשרת אירועים שתוצאתם הרת גורל. כך, לדוגמה, לא רבים יודעים כי וינסטון צ'רצ'יל נפצע בתאונת דרכים בניו יורק ב־1931. הודות למהירות הנמוכה של המונית שפגעה בו ולבגדים העבים שלבש, הוא יצא בנזקים קלים יחסית. כיצד היה נראה העולם עשר שנים מאוחר יותר אם נהג המונית היה נוסע מהר יותר וצ'רצ'יל היה נהרג? סביר להניח שבריטניה, בהנהגתו של לורד הליפקס, הייתה חותמת על הסכם שלום ומלחמת העולם השנייה הייתה מסתיימת בניצחונו של היטלר. למזלנו לא כך קרה ובסוף מאי 1940, עם נפילת צרפת, צ'רצ'יל הנהיג את בריטניה ו"היה האחד שמנע את ההפסד. אז ושם הוא הציל את בריטניה, את אירופה ואת הציוויליזציה המערבית."3 אבל לו היה נהרג באותה תאונה מקרית, סביר להניח שהיינו רואים היום קורפוס מחקרי עצום שמסביר מדוע תבוסת הדמוקרטיות במלחמה, בגלל חולשותיהן הבסיסיות, הייתה בלתי נמנעת.

האילוסטרציה הטובה ביותר לקטסטרופה לאומית היכולה להיגרם בשל אירוע מקרי היא זו של תאונות שהיו עלולות להוביל לאסון גרעיני. עד היום, למרבית המזל, העולם לא חווה אסון כזה ולכן הנושא לא משך מספיק תשומת לב ציבורית, אבל מקרים של כמעט אסון היו גם היו. בינואר 1958 התפוצץ צמיג של מפציץ אמריקאי מדגם B-47 תוך כדי הסעה על מסלול ההמראה בשדה תעופה צבאי במרוקו. המטוס, שנשא פצצת מימן מדגם Mark-36, החל להישרף והצוות נטש אותו במהירות. ניסיונות נואשים לכבות את האש עלו בתוהו והבסיס פונה במהירות מתוך חשש שהפצצה, שעוצמתה הייתה גדולה פי 500 מעוצמת הפצצות שהשמידו את הירושימה ונגסקי, תתפוצץ. בסופו של דבר האש כבתה. בבדיקות שנערכו אחר כך התברר שחומר הנפץ הקונבנציונלי שהיה אמור להתחיל את השרשרת המובילה לפיצוץ מימני לא התפוצץ אלא נשרף, ולכן נמנע האסון.

פחות מחודשיים אחר כך נחתה פצצת אטום מדגם Mark-6 בחצר ביתה של משפחת חוואים אמריקאית בדרום קרוליינה. כמה דקות קודם לכן כשל המנגנון האוטומטי האמור למנוע את שחרור הפצצה לאחר ההמראה, והנווט במפציץ שנשא אותה ניסה להכניס את פין הנצרה למקומו באופן ידני. מכיוון שהתקלה הייתה נדירה, הנווט לא היה מנוסה בפעולה ומשך בטעות בידית שחרור הפצצות. הפצצה הוטלה והפעם חומר הנפץ הראשוני התפוצץ במלוא עוצמתו. מההדף נגרמו נזקים לבתי החווה, יושביה נפצעו קלות וכמה תרנגולות מצאו את מותן. אבל בניגוד לאירוע במרוקו, הפצצה לא הכילה את הליבה הגרעינית. לו הייתה מכילה אותה, ארצות הברית הייתה עלולה לחוות ב־1958 את ההפצצה הגרעינית הראשונה בתולדותיה.4

תקרית חמורה עוד יותר אירעה בספטמבר 1980, ליד העיר דמשק בארקנסו, כאשר טכנאי אמריקאי בן 19 שתחזק טיל בליסטי בין־יבשתי מדגם "טיטאן" שמט תוך כדי עבודה תושבת במשקל 3.5 קילוגרם שפגעה במעטפת הטיל ועשתה בה חור. כתוצאה מכך החל לדלוף הדלק הנוזלי של הטיל ונוצרה סכנת שרפה ופיצוץ. בסופו של דבר, לאחר שנכשלה סדרת ניסיונות לפתור את הבעיה, נוצר פיצוץ שהעיף את כיפת הדיר התת־קרקעי, ששקלה כמה מאות טון, ואת ראש הנפץ של הטיל, שעוצמתו הגיעה לתשעה מגטון - עוצמה גדולה פי שלושה מעוצמתם של כל חומרי הנפץ שהופעלו במלחמת העולם השנייה. למרבה המזל, הודות למנגנוני אבטחה שפעלו כהלכה נמנע פיצוץ גרעיני. פיצוץ כזה עלול היה להשמיד חלקים נרחבים ממדינה ארקנסו.5

שתי התאונות המפורסמות ביותר בהיסטוריה של כורי הכוח הגרעיניים מדגימות את ההבדל בין תאונה הנגרמת משורת אירועים מקריים לכזו שהיא פרי שגיאות תכנון בסיסיות. הראשונה אירעה באי שלושת המילין (Three Mile Island) בפנסילבניה ב־1979. כמה תקלות קטנות בפעולת הכור במשולב עם טעות אנוש של טכנאי בחדר הבקרה של הכור, שכיבה את מערכת החירום שנועדה להתמודד עם תקלות כאלה, הביאה לשחרור של 120,000 ליטר של מים נגועים ברדיואקטיביות ברמה הגבוהה פי 300 מהמותר ולהתכה חלקית של ליבת הכור. רק משמרת חדשה של מפעילי מערכת הבקרה איתרה את הטעות ומנעה את פיצוץ כיפת המבנה וזיהום רדיואקטיבי באזור מרובה אוכלוסין.6

התאונה האחרת אירעה בכור הגרעיני בצ'רנוביל ב־1986. בעוד התקלה בכור האמריקאי נגרמה במידה רבה מטעות אנוש, אסון צ'רנוביל היה בעיקרו תוצר של תכנון לקוי שגרם לכך שדווקא הניסיון להדמים את פעולת הכור הביא לאסון. בניגוד לתאונה בפנסילבניה, שבה תגובת אנוש נכונה הצליחה להביא לתהליך קירור מהיר שמנע את פיצוץ כיפת הכור, בצ'רנוביל התכנון הלקוי גרם לכך שמוטות הדלק הגרעיני הותכו ולחץ הקיטור, שעלה במהירות, יצר פיצוץ רב עוצמה. אף כי הוא לא היה גרעיני, עוצמתו הייתה גבוהה דיה כדי להביא לריסוק כיפת הכור, שמלכתחילה לא נבנתה בסטנדרטים בטיחותיים ראויים. הוא גרם לשרפה גדולה, שעיקרה כובה בתוך כמה שעות אך חלק ממנה בער עוד ימים רבים, ולפיזור אבק רדיואקטיבי בכמות העולה פי 300 על זו ששוחררה בהפצצת הירושימה ונגסקי. כמה עשרות עובדים וכבאים שהשתתפו בכיבוי השרפה מתו מהפיצוץ או ממחלות קרינה בתוך ימים, ונזקי הקרינה, על פי הערכות שונות, גרמו בסופו של דבר למותם של בין 15,000 ל־80,000 בני אדם. בשלב מסוים נוצר חשש כי המשך תהליך ההיתוך של הדלק הגרעיני יביא לפיצוץ נוסף, בעוצמה גדולה הרבה יותר מהפיצוץ הראשוני. פיצוץ כזה היה מעלה לאוויר 5,000 טון גרפיט רדיואקטיבית ו־500 טון דלק גרעיני, והזיהום העצום שהיה נוצר עקב כך, היה הופך חלק ניכר מיבשת אירופה לבלתי ניתן למחיה במשך מאות שנים.7

ספר זה מתמקד באירועים נוסח התאונה באי שלושת המילין ולא בצ'רנוביל. במילים אחרות, ההפתעות העומדות במרכזו הן כאלה שנגרמו, בראש ובראשונה, לא בשל כשלים מערכתיים דוגמת ארגוני מודיעין כושלים וחסרי כושר איסופי או צבאות שלא הוכנו כראוי למלחמה הבאה. נהפוך הוא. כמעט בכל המקרים הנדונים כאן, שירותי המודיעין אספו מידע מצוין שהצביע על המתקפה המתקרבת. גם הצבאות שהוטל עליהם להתמודד עם המתקפה - הצבא האדום ב־1941, הצבא האמריקאי במלחמת קוריאה ב־1950 וצה"ל ב־1973 - היו צבאות שהוכיחו את כושרם בשדה הקרב. אבל בשלושת המקרים הם לא נערכו לקראת המתקפה המתקרבת בעיקר בגלל אדם אחד או שניים שהעריכו משלל סיבות שהאויב לא יתקוף: מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין ערב מבצע "ברברוסה" ב־1941; מפקד כוחות האו"ם במלחמת קוריאה, גנרל דאגלס מקארתור, וקצין המודיעין שלו, גנרל צ'רלס וילובי, ערב המתקפה הסינית בסוף 1950; וראש אמ"ן אלי זעירא והמומחה שלו למדיניות מצרים, יונה בנדמן, ערב המתקפה הערבית ב־1973. דבקותם של אישים אלה בקונספציה - מסגרת החשיבה הנותנת סדר ומשמעות למידע הנאסף - גם כאשר המידע שקיבלו הראה כי אבד עליה הכלח הייתה "המסמר הקטן" (יחסית) שהביא לתוצאות הרות אסון.

דווקא מכיוון שהאירועים נגרמו מטעויות אנוש, תהליך לימוד אפקטיבי היה יכול לפתור את הבעיה. סטלין אכן הסיק מסקנות מהטעות שעשה ערב "ברברוסה", לכן תהליך קבלת ההחלטות שלו לפני המתקפה הגרמנית המכרעת על מוסקבה היה שונה ומוצלח יותר מאשר חמישה חודשים קודם לכן. מקבלי ההחלטות בישראל למדו אף הם את לקחם, והקבינט המדיני־ביטחוני של גולדה מאיר ידע לקבל את ההחלטה הנכונה ב־12 באוקטובר, שישה ימים לאחר תחילת המלחמה. לגנרל מקארתור, שנותר אטום למידע שסתר את אמונותיו וצרכיו הפוליטיים, לא הייתה הזדמנות שלישית והוא הודח מתפקידו.

חלקו הראשון של הספר נועד לתת מסגרת תיאורטית והיסטורית למהותה של מתקפת הפתע. במסגרתו יתוארו, בין השאר, כל המתקפות שניסו להשיג הפתעה ב־100 השנים האחרונות לצד הסיבות המרכזיות שבעטיין הצד המותקף (הקורבן) מצא את עצמו בחלק גדול מהמקרים לא מוכן. חלקו השני של הספר מוקדש לדיון מפורט בשלושה צמדי אירועים שבהם אותם אנשים שכשלו באירוע הראשון התמודדו זמן קצר אחר כך עם עוד ניסיון להפתיע. הסיכום ינסה להצביע על כמה מסקנות מרכזיות הנובעות מדיון זה.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ספרים מומלצים

# data[].attributes.attachment_link.title
מתקפת פתע - אורי בר־יוסף

# data[].attributes.attachment_link.description
חשיבות ההפתעה כאמצעי להשגת ניצחון מהיר בשדה הקרב מוכרת היטב משחר ההיסטוריה. כל מדינה יכולה ליפול קורבן למתקפת פתע. כל מדינה יכולה להיתפס לא מוכנה. התוצאות קשות:

# data[].attributes.headline
ספר זה בוחן את אירוע פ

# data[].attributes.body
ספר זה בוחן את אירוע פרל הארבור, ומסייע להבין את תופעת ההפתעה האסטרטגית באמצעות מחקר מעמיק העוסק בכישלון מערך ההתרעה.

ניתן לקבל קודים לאפליקצית עברית מספריית פו"ם, פנו לחיה שלום.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מחקר זה מבוסס בעיקרו על 39 כרכי השימועים שנערכו בקונגרס האמריקני על ההתקפה היפנית בפרל הארבור, שפורסמו בשנת 1946, על זיכרונות שהתפרסמו מאז שנת 1941 על ידי מדינאים ומפקדי צבא יפנים ואמריקנים ועל תיאורים מיד שנייה של היסטוריונים - במיוחד מחקרים מעולים ואובייקטיביים, כמו סדרת מלחמת העולם השנייה שפרסם הצבא האמריקני ועבודותיהם של רוברט בוּטוֹ, הרברט פייס, ויליאם לנגר ואברט גליסון, ולטר מיליס וסמואל אליוט מוריסון. עיינתי בכמה מקורות פרטיים שלא פורסמו, לרבות מסמכי פרנקלין ד' רוזוולט מאוסף הייד פארק ובפרוטוקולים של משפטי פושעי המלחמה היפנים השמורים בחדר האוצר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. ראיונות עם משתתפים באירועי 1941 שנמנו עם הצי והצבא האמריקניים תרמו לביסוס תיאורי האווירה הביורוקרטית באותה עת ולהצגה נכונה של קווי התקשורת החיה, בניגוד למתואר על גבי דפי נייר. עם זאת, ראיונות מילוליים אלה לא שימשו לביסוס תאריכים או לוחות זמנים מדויקים של אף אחד מהנושאים השנויים במחלוקת, שכן הזיכרון האנושי ידוע ביכולת לטעות.

הדחף הראשוני לכתיבת הספר הגיע מחברי, אנדרו ו' מרשל. אני מכירה תודה בעיקר לו ולברנרד ברודי והארווי דה־וירד עבור חמש שנות עידוד ועצה במהלך המחקר שהביא לכתיבת ספר זה. המחקר נהנה גם מהצעותיהם ומתובנותיהם של שני מומחים ותיקים להתקפות פתע ולמלחמות מקריות: הנרי רואן ואלברט וולסטטר. כמה מומחים נוספים בתחומי הכלכלה, ההנדסה, ההיסטוריה, המשפטים והאסטרטגיה תרמו גם הם תרומה רבת ערך. אני חבה תודה מיוחדת למייקל ארנסטן, ג'יימס דיגבי, א' מ' הלפרן, סוליס הורביץ, ויקטור האנט, ויליאם ו' קאופמן ופ' מ' סאלאגאר.

תודות מגיעות לאדולף א' ברל הבן, על שאיפשר לי לעיין ביומניו מהתקופה הרלוונטית והתיר לי לצטט מתוכם, ולהרמן קאהן על הרשות שנתן לי לעיין במסמכים בספריית פרנקלין ד' רוזוולט בהייד פארק, ועל ביקורתו על הפרק בספר העוסק בהחלטה להזהיר את הזירות השונות. קנת רוברטס גרינפילד, ראש המשרד להיסטוריה צבאית, איפשר לי בטובו גישה אל התיקים במשרדו. אני אסירת תודה לישראל וייס מהמשרד להיסטוריה צבאית על שהפנה אותי אל המקורות הרלוונטיים, ולהיסטוריון סטֶטסון קון על הערותיו לכתב היד. האדמירלים רוברט ס' לוקהרט, סטיוארט ס' מארי והארי סנדרס, קפטן צ'ארלס ל' פרימן, קולונל ג'ורג' סי' ריינהרד וגנרל קנת פ' ברגוויסט סייעו לי מאוד בהבהרת כמה היבטים טכניים בתחומי הארגון והיכולות של הצי והצבא האמריקניים בשנת 1941.

מבין האנשים הרבים שהתמזל מזלי לראיין, אני מבקשת להודות במיוחד לאדמירלים אדווין ט' לייטון וא' ה' מקקולום - לאדמירל לייטון על תובנתו הייחודית בנוגע לבעיות המקומיות בהונולולו ועל הביקורת המפורטת על החומר הנוגע להוואי; לאדמירל מקקולום - על הבהרת נקודות סתומות בשימועים על הזירה הימית ועל הבנתו הייחודית את אופני הפעולה של הביורוקרטיה בוושינגטון.

ואחרון חביב, עלי להודות למפענח הצפנים המבריק, קולונל ויליאם פ' פרידמן, ולצוותי הצבא והצי, שמאמציהם הנחושים חוללו את יכולתנו לפענח מסרים של "מג'יק". אף שקולונל פרידמן לא יכול היה, מסיבות ביטחוניות מובנות, להעיר על אף אחד מהיבטי החומר המפוענח המוצג בספר זה, הוא תרם בנדיבות מזמנו, שנינותו ותבונתו. לכבודו ולכבוד קוסמים אלמונים אחרים ששלפו את השפן מכובעם, אני מריעה תרועת הערצה ותודה.

לעונג היה לי לעבוד עם אלינור האריס, שסיועה בעריכה היה יקר מפז בשלב הכנתו של כתב היד לפרסום.

על ההיתרים לצטט מחומרים מוגנים בזכויות יוצרים אני מבקשת להודות לגורמים הבאים: Robert E. Sherwood, Roosevelt and Hopkins: An Intimate History (Harper & Brothers, 1948); Elliott Roosevelt and Joseph P. Lash (eds.), F.D.R.: His Personal Letters: 1928-1945, Vol. II, (Duell, Sloan and Pearce, New York, 1950); Harold L. Ickes, The Lowering Clouds (Vol. III of The Secret Diary of Harold L. Ickes (Simon & Schuster, New York, 1954); Shigenori Togo, The Cause of Japan (1956); U.S. Naval Institute, Proceedings: Mitsuo Fuchida "I Led the Air Attack on Pearl Harbor" (Vol. 78, September 1952); Shigeru Fukudome, "Hawaii Operation" (Vol. 81, December 1955); Koichi Shimada "Japanese Naval Air Operations in the Philippine Invasion" (Vol. 81, January 1955).

רוברטה וולסטטר
לוס אנג'לס קליפורניה
אפריל 1962

הערה על הדרגות
הדרגות של אנשי הצבא, הצי וחיל האוויר המופיעות בספר מציינות מעמד צבאי בשנת 1941. רוב נושאי הדרגות התקדמו בדרגותיהם עד מועדי התחקירים הרשמיים שהתקיימו בשנים 1946-1942, מה שמסביר את היעדר ההתאמה בין הפניות לעדים מהצבא בציון דרגותיהם בעת השימועים ובין דרגותיהם בשנת 1941. בכל מקום שהדבר התאפשר, התייחסות ראשונה בספר כוללת שֵם מלא ודרגה בשנת 1941; בהמשך משמשת צורה פשוטה יותר (לדוגמה, ליוטננט קומנדר א' ד' קריימר מופיע אחר כך כקומנדר קריימר). כאשר הדרגה בשנת 1941 מוטלת בספק, השתמשתי בטבלה הארגונית שהגישו הצבא והצי לוועדת החקירה של הקונגרס (ראו שימועים, חלק 21, עמ' 4552 ואילך).
הקדמה
פרל הארבור היא דוגמה דרמטית ומתועדת היטב של מתקפה שקדמו לה אותות מבשרי רעה רבים ומגוונים, ולמרות זאת הושגה בה הפתעה מוחלטת. פרשנים והיסטוריונים רבים בחנו את העדויות, חלקם במטרה להטיל אשמה אישית או קבוצתית או להפריכה, ואחרים כדי לבחון את התפקיד של פרל הארבור בהקשר הרחב יותר של מדיניות חוץ. בניגוד לכך, ספר זה עוסק כמעט אך ורק בעובדות הנוגעות להתרעה ולהפתעה ובהשלכותיהן. הוא התקדם מהשלב של העיסוק בתפקודם של מקבלי ההחלטות האמריקנים במהלך 1941 אל עבר הרלוונטיות לימינו אנו, עידן פצצת המימן, בכל מה שנוגע למתקפות פתע.

מתקפת פתע גרעינית בימינו עלולה לא רק להרוג עשרות מיליונים, אלא גם לשבש את התגובה הצבאית המיידית של המדינה המותקפת ואת סיכוייה לגייס את יכולותיה המלחמתיות. מסיבה זאת, הניסיון לצמצם את סבירותה של מתקפת פתע נמצא בשנים האחרונות במרכז המשא ומתן שמנהל המערב עם ברית המועצות, לפחות מאז תוכנית "השמיים הפתוחים" של הנשיא אייזנהואר. פרל הארבור עשוי אפוא להיות בעת הנוכחית הזרקור שיאיר על המקרה ההיסטורי שבו נוצרו התנאים להפתעה.

הספר שואל, בראש ובראשונה, כמה שאלות פשוטות יחסית על מידע ועל העברתו, ומתבונן במיוחד בגילוי אותות ובהעברתם (המילה "אות", אף שהיא מקובלת בתיאוריות בנות זמננו העוסקות במידע ועולה בקנה אחד איתן, ניתנת להבנה בספר זה במובנה הלא טכני; היא מייצגת רמז, אות או פיסת עדות המספרים על סכנה ייחודית או על צעד או כוונה של אויב ספציפי).

שנית, הספר בוחן כיצד מידע כזה השפיע על פעולותיה של ארצות־הברית. אנו מבקשים לדעת מה קרה לאות מרגע קליטתו עד לרגע שהגיע אל מרכז קבלת ההחלטות. במיוחד אנו רוצים למצוא תשובות לשאלות הבאות:

* אילו אותות על התקפה יפנית ממשמשת ובאה על נכס אמריקני היו זמינים במערכת המידע שלנו בשנת 1941? כלומר, אילו אותות נאספו על ידי כל סוכנויות האיסוף שלנו, צבאיות ואזרחיות כאחת, הן בהונולולו והן בוושינגטון?

* כמה מתוך מידע זה היה זמין לפיקוד הצבאי בהונולולו? כמה ממנו הועבר מוושינגטון וכמה נאסף בַמקום? כמה ממנו עשה את הדרך מהונולולו לוושינגטון?

* כמה טובים היו מקורותינו החשאיים בהשוואה למקורות הגלויים?

* כמה אותות אבדו או הוחמצו? האם הם היו אותות בעלי חשיבות לטווח הארוך, אותות של הרגע האחרון או אותות משני הסוגים?

* אילו אותות הגיעו לאנשים שהיו בעלי סמכות לפעול?

* כיצד פורשו אותות אלה וכיצד הם שימשו לקבלת החלטות?

* נוכח כל המידע הזמין, באיזה מובן הופתעו מנהיגינו?

* מה אנו יכולים ללמוד מפרל הארבור על אפשרות של מתקפת פתע כיום, שתהיה בעלת השלכות חמורות יותר או אפילו גורליות?

בניסיון להשיב על שאלות אלו, מתאר הספר כיצד התקבלו האותות בזירת הוואי וכיצד התקבלו החלטות על ידי מפקדות הצבא והצי שם ובוושינגטון - על ידי המטה והפיקוד הבכיר של משרדי המלחמה והצי ועל ידי מחלקת המדינה והבית הלבן. נבחן את המקורות והידע שהיו זמינים לסוכנויות אלו, וכן את אמצעי התקשורת, סוגיהם ותכיפותם בין הענפים המבצעיים של זרועות הצבא ובין הדרגים הרמים ביותר של קבלת ההחלטות בממשל.

הדעה הרווחת מייחסת סיכונים משמעותיים ודרמה גדולה לפעילות הקשורה באיסוף מידע חשאי. קשה להבין את הסיכונים הכרוכים בפענוח האותות ובבחירת האותות הרלוונטיים מתוך עושר המידע הגלוי והמסווג. גם ההיקשים מתוך האותות, אף שהם פחות דרמטיים, משופעים בסיכונים גדולים משל עצמם.

הדימוי הציבורי של ההתרעות שהתקבלו לפני האסון הממשמש ובא של פרל הארבור נראה פשטני במיוחד. התיעוד גדוש התייחסויות לסימנים חד־משמעיים לכאורה המעידים על התוכנית היפנית. ההודעה שפוענחה באמצעות "מג'יק" - "גשם של רוח מזרחית" (East Wind Rain) - היא אחת המפורסמות שבהם. אלא שתמונת האותות במרחב המוגבל של הונולולו היא מורכבת להדהים, ושפע האותות הולך ונעשה צפוף יותר ועמוס דו־משמעויות ככל שנעים לעֵבר ריבוי הסוכנויות בוושינגטון. בשני המקומות, האותות על מתקפת פרל הארבור היו מלווים תמיד באותות מתחרים או סותרים, ובפיסות מידע שהיו חסרות תועלת בהקשר של היכולת לצפות את האסון הממשמש ובא. אנו מתייחסים בספר לאותות מתחרים אלה כאל "רעש". כדי להבין את תופעת ההפתעה יש לבחון את מאפייני ה"רעש", כמו גם את האותות שהתבררו בדיעבד כמבשרים את ההתקפה.

גם אם הדבר לא נובע מסיבה אחרת כלשהי, הבנת ה"רעש" הקיים בכל מערכת אותות תסייע בחינוך לענווה ולהתייחסות מכבדת אל עבודתם של מנתחי המידע. בשנת 1941, למשל, הם התמודדו עם תרועות חצוצרה שהתריעו מפני סכנות מכיוון תעלת פנמה, מסן דייגו, סן פרנסיסקו, ונקובר, דרום אמריקה, הים הקריבי והפיליפינים, מבלי להזכיר את הכמויות העצומות של אותות סכנה שהגיעו מכיוון האוקיינוס האטלנטי ומאירופה. פרל הארבור עצמו היה משופע בהיסטוריה של אותות אזהרה בשלבים מוקדמים יותר, שיצרה רקע לרעשים מקומיים. נוסף על כך, בעיות שהיו קשורות לאימונים ולתגבור כוחות באיים המרוחקים הסיטו את הקשב מהאותות הרלוונטיים. בוושינגטון הופרע הקשב על ידי התרעות מאירופה ומהאוקיינוס האטלנטי, ובתוך הדפוס שנוצר באותות שנקלטו במזרח הרחוק הייתה כמות גדולה של אותות מתחרים שבישרה דווקא על הכנות יפניות לנוע צפונה ולתקוף את סיביר. במבט לאחור שנים רבות לאחר מכן, ניתן להבחין באותות שהוחמצו; לרוע המזל, בעלי הסמכות חייבים לצפות את הדברים מראש ולא לעסוק בהם בדיעבד. מה שאנו מבקשים לשחזר בספר זה הוא תמונת האותות כפי שנראתה בשנת 1941.

קיימים תיאורים רבים של פרל הארבור בשנים 1941-1940 העוסקים בהתפתחות ההדרגתית שהובילה לפרוץ האירועים. אלה כוללים את כל הדקויות של התמרונים הדיפלומטיים והלחצים שנבעו מהאינטרסים האירופיים מול אלה של המזרח הרחוק. למען הפשטות, נתחיל ספר זה בסדר הפוך ונוותר על הרקע; התיאור ייפתח בזירה המקומית של הונולולו בשעות האחרונות שלפני המתקפה.

קליטה והעברה של אותות אזהרה בשעות האחרונות של השלום היו תלויות נואשות במהירותם וביעילותם של המתקנים הטכניים ובזמן התגובה של המשקיף הבודד. מה היו האמצעים והתנאים בהונולולו לקבלה ולמשלוח של אותות של הרגע האחרון על המתקפה הממשמשת ובאה במהלך הלילה והשכם בבוקר של 7-6 בדצמבר? מה היו האותות ומי קיבל אותם?
קבלה ומשלוח של אותות של הרגע האחרון
סיור חופים אווירי של צבא היבשה האמריקני
הצבא היה אחראי לסיורי החופים האוויריים ולהתקנת רשת המכ"ם, בעוד שהצי היה אחראי לסיורי חופים ימיים ולסיורים אוויריים ארוכי טווח. חלוקה זאת של תפקידי הסיור החלה עוד בימיו של ליוטננט ג'נרל צ'ארלס ד' הֶרון כמפקד פיקוד הוואי, והיא אושרה בתוכנית המשולבת להגנת חזית החוף מ-11 באפריל 1941, שקבעה את תחומי האחריות של הצבא והצי בהגנה על פרל הארבור. גנרל הרון הסביר את מקורה של התוכנית כדלהלן:

הצי החל לקנא מאוד בצבא על שהוא טס מעל המים. מובן שהיינו חייבים לטוס מעל המים כדי לפטרל הלוך ושוב בין האיים. לסיורים שאנחנו יכולנו לעשות עם מספר המטוסים שעמדו לרשותנו לא הייתה חשיבות מבחינה צבאית, למעֵט זאת: יכולנו לחפש צוללות, והצי השתוקק מאוד שאנחנו נפקח עין על המים הקרובים לחוף כדי לגלות בהם צוללות. כדי להימנע מהתכתשות עם הצי, ניסחנו שהם יהיו אחראים לסיורים מרוחקים - דבר שהוא כמובן הגיוני, כי היו להם המטוסים היחידים שיכלו לטוס למרחקים - וכדי להבטיח שנוכל לטוס מעל המים החלטנו שאנחנו נצא לסיורים הקרובים מבלי להגדיר אותם, כשלמעשה הדבר הסתכם בניסיון לאמן את האנשים שלנו לאתר צוללות עוינות שהתקרבו אל החוף. לא הייתה לזה שום חשיבות צבאית אחרת.

הרון הניח שסיור החופים האווירי יגיע עד למרחק של כשבעים קילומטרים מהחוף. מייג'ור ג'נרל פ' ל' מרטין, מפקד הזרוע האווירית של הצבא בהוואי בעת המתקפה, הניח שהסיור יגיע עד למרחק של כשישה־שמונה קילומטרים מהחוף. שני הקצינים הגבילו את משימת הסיור לאיתור "ממצאים חשודים" מתחת לפני המים או על פניהם.3 מבחינתו של מרטין, סיור החופים היה תמיד חלק ממשימה אחרת: "משני ל... אימונים" ו"לא סיור שהיה מיועד במיוחד עבור האזור". הסיור לא גילה מעולם שום צוללת. ערוץ התקשורת היה מכוון בשלב ראשון כלפי מפקדת זרוע האוויר בהוואי, לאחר מכן אל משרד הצבא, ורק אחר כך אל הצי. כיצד היה ערוץ זה מתַפקד במצב חירום קשה לומר, מאחר שמעולם לא עשו בו שימוש, אבל סביר להניח שהייתה נדרשת לפחות חצי שעה לצורך העברת מסר אל הצי. כל מה שסיור כזה היה עשוי לגלות על תקיפה אווירית עוינת היה מספק, לכל היותר, כמה דקות של התרעה למפקדת הזרוע האווירית. בבוקר של 7 בדצמבר הסיור לא פעל כלל, ושום כלי טיס אחר של הצבא לא נמצא באוויר.

שירות ההתרעה האווירית של הצבא (AWS)‏
שירות ההתרעה האווירית היה מורכב ב-7 בדצמבר ממרכז מידע בפורט שאפטר שבאי אוֹאהוּ, שנבנה זמן קצר לפני כן, ומכמה יחידות מכ"ם ניידות (SCR-270) מורכבות על משאיות, שהיו ממוקמות בקָאוָויְלוֹאה, בקאהוּקוּ פוינט (או אופָּנה), בקאאווה, בקוֹקוֹ הֶד, מאחורי פורט שאפטר ואולי גם בווָיָאנאה (ראו תרשים 1).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ספרים מומלצים

# data[].attributes.attachment_link.title
פרל הארבור: התרעה והחלטה - רוברטה וולסטטר

# data[].attributes.attachment_link.description
בבוקר 7 בדצמבר 1941 זיהו שני טוראים אות חריג על מסך המכ"ם. השניים דיווחו זאת לחמ"ל, שפקד עליהם להתעלם. בשעה 07:55 תקף הגל הראשון של הכוח היפני את הכוחות האמריקנ

# data[].attributes.body
בספר בעיניים פקוחות מנתח צבי זמיר בבהירות ובלא רחם את הכשלים המודיעיניים והמנהיגותיים שהביאו לעיוורון הנורא הזה. בראשם, הכוח הבלתי מוגבל שניתן לאמ"ן לפרש כרצונו את הידיעות שאספו כל גופי המודיעין האחרים, ולהגיש את פרשנותו כאמת מוחלטת ויחידה לקברניטי המדינה. הכוח הזה לא נלקח מאמ"ן עד היום. משום כך, בעיניים פקוחות הוא מסמך בעל חשיבות עצומה ׁ הוא איננו ספר היסטוריה, אלא קריאת השכמה אקטואלית.

בכנות ובענווה משחזר זמיר את מסלול חייו מגיוסו כנער בן שש־עשרה לפלמ"ח והפיקוד בגיל עשרים ושלוש על הגדוד שאיבטח את השיירות לירושלים הנצורה, דרך שירותו כראש מחלקת הדרכה וכאלוף פיקוד הדרום בצה"ל לפני מלחמת ששת הימים ועד שש השנים הסוערות ב"תפקיד שאין דומה לו." ראש המוסד. לראשונה, הוא מתייחס לחלקו בסיכול הטרור שאחרי אולימפיאדת מינכן ולשותפות האמיצה עם גולדה מאיר וחושף היבטים עלומים של פעילות הארגון, הערכים ונורמות ההתנהלות בו עד מלחמת יום הכיפורים ואחריה.

ניתן לקבל קודים לאפליקצית עברית מספריית פו"ם, פנו לחיה שלום.

# data[].attributes.headline
במלחמה אנחנו נוטים להצ

# data[].attributes.body
במלחמה אנחנו נוטים להציג שאלות דחופות: מה עלינו לעשות כדי לנצח. את מי להתקיף, מתי להתקיף, וכיצד להתקיף. הדיון בשאלות הללו רווח בשיח הציבורי, וזה דיון חשוב. הספר הזה מניח על השולחן שאלה אחרת. הוא לא שואל מה עלינו לעשות כדי לנצח, הוא שואל מי עלינו להיות כדי לנצח.

הספר מחולק בפורום מפק"צים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
האזעקות שנשמעו בשעת הבוקר המוקדמת של 7 באוקטובר העירו את אזרחי ישראל מתרדמה של שנים רבות. המראות על המסכים, של טנדרים עמוסי מחבלים חודרים ליישובים ישראליים, הצטרפו לזעקות בקשת העזרה של ישראלים חסרי אונים בבתיהם, ועוררו ברבים תחושה, ואפילו ידיעה, שהעולם כפי שהכרנו בא לקיצו. המראות והקולות של הפלישה הקרקעית של אלפי מחבלים הכניסו אותנו למצב תודעה אפוקליפטי. הרגשנו והבנו שהעולם שאנו חיים בו מתפרק, ועל חורבותיו נדרש לבנות עולם חדש, אחר.

למילה 'אפוקליפסה' יש יותר ממובן אחד. המובן השגור והרווח הוא קץ הימים. אבל המובן המקורי, המילולי, של 'אפוקליפסה' ביוונית הוא התגלות. ¹ בספר ׳חזון יוחנן׳, שנכתב בעת העתיקה, מסופר על אדם שחווה התגלות, שבמסגרתה הוא ראה את חורבן העולם. זאת הסיבה לכך שהמילה 'אפוקליפסה' נעשתה מילה נרדפת לאירוע של ׳סוף העולם׳. אך גם המובן הראשוני של המילה נותר בעינו: אפוקליפסה היא התגלות.

ב־7 באוקטובר, כשהישראלים צפו בחורבן יישובי הנגב המערבי, הם חוו אפוקליפסה בשני מובניה. הם ידעו שהעולם שהכירו בא לקיצו, ובמקביל הייתה להם גם מעין התגלות. זאת לא הייתה התגלות מהסוג השמֵימי. זאת לא הייתה התגלות של אלוהים, אלא של העולם. המציאות, שבימי שגרה נסתרת בערפל של התרחשויות שניתנות לפרשנויות שונות, התגלתה לעינינו. לפתע ראינו, יחד ובבהירות, אמיתות שבימים רגילים נסתרות מאיתנו.

בימים ובשנים שבהם המציאות הסתתרה, עסקנו בניסיונות להבין אותה. פיתחנו השערות, תיאוריות וקונספציות. כשהמציאות התגלתה, רבות מאלה התרסקו באחת. שאלות על היחסים שבין ישראל לבין המערב, על מעמד היהודים בעולם, על התנועה הפרוגרסיבית, על הטבע האכזרי של הכוחות הג'יהדיסטיים המתנגדים לישראל - כל אלה, ועוד שאלות רבות, קיבלו באפוקליפסה של סתיו 2023 תשובות בהירות.

דברים מהותיים התבהרו, כשבמקביל, ודאויות אסטרטגיות התערפלו. ההפתעה שחמאס הנחית על הישראלים סדקה את תחושת הוודאות שלהם. במשך ימים ושבועות הישראלים ניסו לעכל את משמעותו של האסון שהיה, אבל ממש באותו הזמן נאלצו להתכונן למלחמה שתהיה. הם הבינו שפניהם למלחמה ארוכה, מורכבת, ויותר מאי פעם - חידתית.

האם המערכה נגד חמאס היא רק קרב ראשון במערכה גדולה הרבה יותר? האם זאת תהיה מלחמה מקומית, אזורית או עולמית? האם המלחמה שהחלה בעזה תיגמר בעזה או שתתרחב לביירות? ואולי לטהרן? השאלות הללו קיבלו תשובות רבות וסותרות. מי צודק? לאן האירוע מתגלגל? בימים הראשונים של המערכה ידענו רק שני דברים. ידענו שאנחנו עומדים לפני משהו גדול מאוד, וגם ידענו שאנחנו לא יודעים מהו.

שתי תובנות הפוכות זו לזו היכו בתודעה הישראלית בעת ובעונה אחת. מצד אחד, עברנו התגלות, אמיתות נסתרות נחשפו, ומבחינה ערכית, העולם נהיה ברור יותר. מצד שני, עמדנו בפתחה של מלחמה, ומבחינה אסטרטגית העולם נהיה מעורפל יותר. שעת הבהירות הערכית הייתה גם לשעה של אי ודאות אסטרטגית.

ההתגלות של אוקטובר 2023 גילתה לנו דברים שלא ידענו, אך היא גם חשפה אותנו לדברים שלא רצינו לדעת, ובמרכזם התגלית החשובה מכולם: השבריריות של הקיום הישראלי. הקיום שלנו בשכונה הזאת איננו מובטח. התגלית המרעישה הזאת הופיעה בתודעתם של הרבה מאוד ישראלים, לאחר ששהו ליממה אחת בעומק הגלות.
הגלות
הטבח של 7 באוקטובר זכה לתשואות ברחבי המזרח התיכון. כשאנחנו היינו הלומים וכואבים, הקולות הדומיננטיים סביבנו היו קולות של צהלה. בניסיון להבין את הסנטימנט הזה פניתי בסוף השבוע הראשון אחרי הטבח למכר תושב מזרח ירושלים, שעוקב מקרוב אחר המגמות במצרים, בלבנון ובשטחים, ושאלתי אותו מדוע יש מי שצוהלים כך מול מראות הזוועה. "חמאס עשה לכם את מה שאף צבא ערבי מעולם לא הצליח לעשות. הוא כבש שטח מישראל", השיב. כשהערתי לו שהכיבוש היה זמני מאוד זה לא הרשים אותו. "שטח רצועת עזה הוא כ־350 קילומטרים רבועים, אבל למשך 24 שעות, שטח הרצועה שילש את עצמו! ב־7 באוקטובר, רוחב רצועת עזה היה מעל 1,000 קילומטר רבוע".

התשובה הזאת הפכה לי את הבטן. הוא צדק. למשך 24 שעות, יישובי העוטף כאילו סופחו בפועל לרצועה. באותה יממה שחורה, בארי, ניר עוז וחולית לא היו יישובי מערב הנגב, הם היו יישובי מזרח עזה. בשבת השחורה, החלוקה השגרתית של המרחב השתבשה. הבידול בין מה שבפנים ובין מה שבחוץ קרס. למשך יותר מיממה, עזה שבחוץ נכנסה פנימה, ויישובי העוטף שבפנים, יצאו מחוץ לטווח השליטה וההגנה של ישראל הריבונית.

אבל לא רק הגיאוגרפיה של ישראל התעוותה, גם ההיסטוריה שלה. במקביל לשיבוש הרדיקלי של המרחב, חווינו שיבוש רדיקלי של הזמן. על ציר הזמן שישראלים התרגלו לדמיין, יש נקודת תפנית דרמטית בשנת 1948. הקמת המדינה הייתה אמורה לשים קץ לפוגרומים ולפרעות. שנת 1948 הייתה אמורה להיות השנה שמסיימת את התקופה הארוכה שבה יהודים היו פגיעים, חסרי אונים וחשופים ללא מענה, לאלימות אכזרית וברוטלית של המפלצת האנטישמית. ב־7 באוקטובר ההיסטוריה היהודית, שהאמנו שהשארנו מאחור, דפקה בדלת והודיעה לנו שהיא עוד כאן.

הציונות הציבה שני סוגים של גבולות: אחד בזמן, ושני במרחב. חשבנו שכאשר קמה המדינה הוקם חיץ בלתי עביר בין מה שהיה לבין מה שיהיה, ושזוועות ההיסטוריה היהודית לא יחזרו בהיסטוריה הישראלית. בנוסף חשבנו, שהוקם חיץ גם בין המרחב הריבוני של ישראל לבין המרחבים העוינים שמחוץ לישראל. ב־7 באוקטובר נפרצו שני הגבולות. לתדהמתנו, גילינו שגבולות המדינה לא חוסמים פלישה של כוחות עוינים במרחב, ושרגע הקמת המדינה לא חסם את פלישת זוועות הגלות אל תוך עידן הריבונות.

את המילה 'גלות' אפשר להבין בשני מובנים: גלות היא מילה שמתארת מקום. איפה זה 'הגלות'? בכל מקום שהוא מחוץ לגבולות ארץ ישראל. אבל גלות זאת גם מילה שמתארת זמן. הגלות היא תקופה בהיסטוריה שנמשכה כאלפיים שנה. ב־7 באוקטובר חזרה לחיינו הגלות בשני מובניה.

למשך כיממה, באזור שבין זיקים לבין כרם שלום, בחבל הארץ שאותו כינינו 'עוטף עזה', מדינת ישראל חדלה מלהתקיים. לא היה מודיעין שיספק התרעה, לא היו כוחות ביטחון שיספקו הגנה, לא הייתה מדינה שתמלא את תפקידה. למשך יממה היינו בגלות.

אסטרופיסיקאים לימדו אותנו, שבמרחבי היקום יש חורים שחורים, אובייקטים קוסמיים בעלי כוח כבידה כל כך חזק, עד שהוא מעקם את המרחב־זמן ובולע אל תוכו את האור. בלב החור השחור, חוקי הפיסיקה כפי שאנו מבינים אותם ומכירים אותם אינם מתקיימים. 7 באוקטובר הוא החור השחור של ההיסטוריה הישראלית: אירוע בעל כוח כבידה אימתני, שעיקם, פצע ושיבש את הזמן ואת המרחב, החשיך את העולם ושבר את כל החוקים.

חשבנו שיש סדר בהיסטוריה, חשבנו שיש חוקים שמכתיבים את מהלך ההיסטוריה היהודית. בסדר שדמיינו, להיסטוריה היהודית יש שני מצבי צבירה: גלות וריבונות. חשבנו ששני המצבים הללו מתחלפים אבל לעולם לא מתמזגים. חשבנו שיש סדר: בעבר הייתה לנו ריבונות, כאשר היא הסתיימה יצאנו לגלות, וכשהגלות הסתיימה חזרנו לעידן הריבונות. ברגע שבו הגלות הופיעה בתוך הריבונות, הסדר התמוטט.
התפיסה הטראגית של הקיום
אחד מהגורמים שמחזקים מגמות חברתיות של ריסון ומחויבות לשגשוג והתעצמות של החברה, הוא תפיסה טרגית של הקיום. זו תפיסה, ואולי ידיעה, שכל ההישגים והברכות של הציוויליזציה עלולים להתגלות כארעיים. כל מה שהושג וכל מה שנבנה, יכול להתפרק ולהתפורר ברגע אחד. התחושה המפוכחת והקשה הזאת שומרת על החברה בכך שהיא מונעת ממנה ליטול סיכונים גדולים. תחושה קולקטיבית כזאת ממתנת התנהגויות שיש בהן פוטנציאל להרס עצמי, ומטפחת את המחויבות של אזרחים להתחזקות ולשגשוג של החברה. ²

אחרי מלחמת העולם השנייה, התפיסה הטראגית הזאת הציפה את התודעה של הציבור במדינות המערב. היא הייתה המנוע שדחף את הציבור למתינות פוליטית, שאפיינה את הגישה של מנהיגי המערב במשך כשישים שנה. אלא שלתפיסה כזאת יש נטייה להיחלש ולהישחק ככל שחברה משגשגת ומתחזקת. וכאשר היא נשחקת, ההתנהגות משתבשת. כאשר ביטחון ושגשוג נתפסים כיציבים, מוצקים ונצחיים, בני האדם מאבדים את הרסן, והאנרגיה החברתית שתועלה לשימור ובנייה, מומרת לאנרגיה חברתית שמתועלת לפירוק ולהרס. ³

תהליכים שעוברים על ארצות הברית ואירופה עוברים גם עלינו. בישראל, הנטייה של ההצלחה והשגשוג להשכיח את השבריריות של הקיום התרקמה אל תוך הסיפור הציוני.
הפרספקטיבה של המייסדים
את התנועה הציונית הקימו אנשים, שהבינו שהעולם הוא מקום לא ידידותי ליהודים. אחרי הפוגרום הנורא בקישינב, בתחילת המאה העשרים, חיים נחמן ביאליק כתב פואמה נבואית וקרא לה 'בעיר ההריגה'. ביאליק מתאר בה בחדות ציורית את הזוועות שחוללו הפורעים האנטישמיים ביהודים. זאב ז'בוטינסקי תרגם את השיר לרוסית וכתב לו מבוא, גם הוא במבנה של שיר. ז'בוטינסקי מתאר את עצמו מהלך ברחובות קישינב, ורואה ספר תורה שהפורעים והבוזזים חתכו לחתיכות קטנות.

בָּעִיר הַהִיא רָאִיתִי תּוֹךְ סְחִי

פִּסָּה אַחַת מִגְּוִיל־תּוֹרָה קָרוּעַ.

נֵעַרְתִּי בִּזְהִירוּת מִקְּלַָף נִצְחִי

אֶת הָאָבָק שֶׁבּוֹ הָיָה זָרוּעַ;

וְשָׁם כָּתוּב: "בְּאֶרֶץ נָכְרִיָּה" -

רַק שְׁתֵּי מִלִּים מִסֵּפֶר עַם־הַנֵּצַח.

בְּשְׁתֵּי מִלִּים הַלָּלוּ חֲבוּיָה

הִסְתּוֹרִיָּה שֶׁל כָּל פִּרְעוֹת־הָרֶצַח ⁴

כל ההיסטוריה של הפרעות ביהודים, שכוללת את הטבח ביהודי ורמייזא ומגנצא, את האינקוויזיציה בספרד, את פרעות חמלניצקי ועוד - כל אלה מתנקזות לשתי מילים, "בארץ נכריה". כשליהודים אין כוח, הם נטבחים.

התובנה הזאת כוננה את הציונות. ההכרה הפשוטה בכך שהחלופה לריבונות יהודית היא קישינב חיה בתודעת הדור שייסד את ישראל. דור המייסדים הוא דור שחי בשני עידנים: הוא חי בעידן שבו ליהודים לא הייתה מדינה, והוא חי בעידן שבו ליהודים הייתה מדינה. הפרספקטיבה הכפולה שימרה בקרב בני ובנות הדור הראשון את התחושה שכל מה שיש כאן אינו מובן מאליו. מי שמבין שהפלא לא מובן מאליו, מבין גם שהפלא יכול להיעלם. לכן הוא משקיע בו, מטפח אותו ומתמסר אליו. אלא שכאמור, לזמן יש נטייה לשחוק את הפרספקטיבה הכפולה הזאת ולדלל אותה.

לאחר הדור הראשון בא הדור השני. גם עבורו קיומה של המדינה הוא נס, אבל התחושה חזקה פחות. גם הדור השני מודע לכך שהנס שברירי, אבל רמת המודעות לכך פחותה. הדור השלישי כבר נטה לשכוח שהמדינה היא פלא. הוא נולד אל תוך המדינה, לא מסוגל כמעט לדמיין מציאות שבה ליהודים אין מדינה. הזמן עשה את שלו, והמציאות עברה טריוויאליזציה. לדור הרביעי, מדינת יהודים היא מציאות כל כך מובנת מאליה, שמופיעה האשליה שזאת גם מציאות יציבה, נוקשה ונצחית.

אולי זאת הסיבה לכך שהריבונות היהודית של ימי הבית הראשון, ימי דוד ושלמה, החלה להתפרק בדור הרביעי, בעשור השמיני. אולי זאת הסיבה לכך שגם הריבונות היהודית של ימי הבית השני, ימי ממלכת החשמונאים, החלה להתפרק בדור הרביעי, בעשור השמיני. הדור הרביעי הוא הזמן שבו הפלא נשכח, שהמציאות נראית מובנת מאליה. זה הזמן שבו מופיעה האשליה שהמציאות יציבה ונצחית. כשזה קורה בני אדם נוטים להסתכסך, ולפרק את הפרויקט שאבותיהם ואמהותיהם הקימו - מבפנים. ⁵

ב־7 באוקטובר, כשהמרחב והזמן התעקמו והשתבשו, היינו ליממה אחת תושבים של "ארץ נכריה". הישראלים של היום ביקרו ליממה אחת בעומק הגלות של האתמול. הם נזכרו באמת שאותה שכחו, אמת שגם אני שכחתי: המציאות הרבה יותר שברירית מכפי שהיא נדמית. זאת התגלית החשובה ביותר של ימי האפוקליפסה.

ההתגלות חילצה מהישראלים החדשים אנרגיה של ישראלים ישנים. המייסדים היו עדים למציאות שבה אין מדינה, ולכן הם ידעו להעריך את העובדה שיש מדינה. ממש כמותם, גם הישראלים שעברו בחור השחור של 7 באוקטובר היו עדים למציאות שבה אין מדינה.

תהליכי הטריוויאליזציה נמחקו. הרבה מאוד ישראלים חזרו לנקודת ההתחלה. מאז 7 באוקטובר, ישראלים בני הדור הרביעי מסתכלים על המציאות דרך העיניים של בני ובנות הדור הראשון. ואולי זאת לא רק מטאפורה. אולי הדור הנוכחי לא רק רכש את הפרספקטיבה של המייסדים, אולי הדור החדש הוא פשוט דור מייסדים חדש. אולי הזעזוע של 7 באוקטובר מכונן משבר כל כך גדול, עד שהוא שובר את רצף הזמן שמחבר עבר והווה לעתיד. זהו משבר שמחלק את ההיסטוריה הישראלית לשתי מהדורות: המהדורה הישראלית הראשונה, שנוצרה במאי 1948, נחתמה באוקטובר 2023, ופינתה את מקומה למהדורה שנייה, חדשה. על הדור שרכש ברגע טרגי את הפרספקטיבה של המייסדים, נגזר לייסד את מדינת ישראל מחדש.
שלושת חלקי הספר
בראשית העשור השלישי של המאה העשרים ואחת, החברה הישראלית עברה שתי חוויות מכוננות: מריבה ומלחמה.

מינואר 2023 עד אוקטובר 2023 התחוללה בישראל מריבה גדולה וקשה בין שני מחנות פוליטיים. המאבק, שפרץ בגלל מחלוקת על המבנה המשטרי של ישראל, הפך במהרה למאבק על אופיו ועתידו של הפרויקט הציוני.

באוקטובר 2023 פרצה מלחמה שנתפסה על ידי אזרחי ישראל כמלחמה על הבית, מלחמת קיום קשה ואכזרית. לעומת המריבה בין כוחות שביקשו להשפיע על העתיד של ישראל, המלחמה היא נגד כוחות שלא רוצים שיהיה עתיד לישראל.

בין המריבה לבין המלחמה יש יחסי גומלין מורכבים. המלחמה קטעה את המריבה, אבל היא גם מגבירה את המריבה. המריבה הייתה אחת מהסיבות לפרוץ המלחמה, והמלחמה עלולה להיות אחת מהסיבות לחידוש מועצם של המריבה. היחסים בין שני האירועים חידתיים ורב ממדיים. אם נצליח לפענח אותם, אולי נצליח להבין משהו על הזרמים העמוקים של הישראליות. את המלאכה הזאת ננסה להשלים בחלק הראשון של הספר.

באפוקליפסה של סתיו 2023 גילינו שקיומה של המדינה אינו מובטח. לראשונה זה עשרות שנים, מרבית הישראלים מסוגלים לדמיין מציאות אסונית, שבה מדינת ישראל מפסיקה להתקיים. לתגלית הזאת יש קומה נוספת: גילינו גם, שכאשר ישראלים עוברים מוויכוח בריא ותקיף למריבה רעילה והרסנית, מדינת ישראל נחלשת מאוד. מכאן שהקיטוב הישראלי הוא בעיה אסטרטגית ואפילו סכנה אסטרטגית. בחלק השני של הספר נעמיק בהבנת הקיטוב הישראלי, ננסה לגעת ביסודות הקרע וגם להצביע על היסודות המדומיינים והאשלייתיים שלו.

שני החלקים הראשונים של הספר מוליכים לחלק שלישי, שעוסק בייעוד של מדינת ישראל. לכאורה, שני החלקים הראשונים עוסקים בהישרדות, בעוד שהחלק השלישי עוסק במהות ובזהות. אבל בחלק השלישי נטען שהזהות של ישראל היא מרכיב מרכזי ביכולת שלה לשרוד.

הגילוי הפתאומי של שבריריות הקיום הישראלי עורר בי צורך דחוף לכתוב את הספר הזה. לתחושתי, ההישרדות של ישראל, והעתיד של ישראל, תלויים בין השאר באיכות השיחה שמנהלים הישראלים. הספר הזה נכתב מתוך ניסיון לתמוך בהבראת השיח ובשדרוג שלו. הבעיה היא, שהדחיפות שבה הספר נכתב ויוצא מחייבת צמצום של התכנים שכלולים בו.

ישראל היא מדינה בתהליכי שינוי מואצים. כמעט בלתי אפשרי לכתוב עליהם בעת שהם מתרחשים, בלי חשש שכל מה שנכתב יתיישן במהירות. זאת החולשה הגדולה של ספר בזמן מלחמה, על המלחמה, שיוצא לאור תוך כדי המלחמה. אינני יודע מהו הרכב הממשלה בזמן שאתם קוראים את הספר. אני גם לא מסוגל לשער ולחזות את הדילמות ואת האתגרים הצבאיים שמולם ישראל ניצבת בזמן שאתם קוראים את השורות שכתבתי. לכן, כמעט לא תמצאו בהמשך התייחסויות לשאלות דחופות בנושאים פוליטיים או צבאיים. אין בספר הזה גם הצעות מעשיות, ואין בו התייחסות לדילמות אסטרטגיות שקשורות לסכסוך הישראלי־פלסטיני.

בספרי מלכוד 67 עסקתי בהרחבה בסכסוך הישראלי־פלסטיני. אירועי 7 באוקטובר מחייבים בחינה מחודשת של כמה מהנחות המוצא שלי. אבל הבחינה לא תיעשה בספר הזה, שמתמקד בסכסוך הפנים ישראלי, ולא בסכסוך הישראלי־פלסטיני. ⁶

במהלך המלחמה יצאה קריאה רבת עוצמה של משפחות שכולות ושל אנשי מילואים, להימנע משיח מקטב ומפלג. בספר הזה השתדלתי להיענות לקריאה החשובה הזאת. הוא עוסק בתהליכים וברעיונות, והוא בוחן אותם, כך אני מקווה, לגופו של עניין, ולא לגופו של מחנה או אדם.

במהלך הספר ננסה לשייט מעל האקטואלי ומעל הפרסונלי, ולחקור את מגמות העומק שנחשפו בימי האפוקליפסה - המגמות שלא ממהרות להתיישן. ננסה להתבונן באפשרויות שהן פותחות לעתיד של מדינת ישראל.

בכל אחד משלושת חלקי הספר יש ניסיון לתאר מציאות ישראלית שהולכת ונרקמת. לכל אחד משלושת החלקים יש אופי אחר, במרכזו עומד רעיון אחר, והוא כתוב גם בסגנון מעט אחר. הגם שיש יותר מחוט אחד שמחבר את החלקים, כל אחד מהם עומד גם ברשות עצמו. לא מקובל שכותב מחלק עצות לקוראיו, ובכל זאת נחרוג מהפרוטוקול: קראו כל אחד משלושת חלקי הספר בנפרד, כאילו כל אחד מהם הוא ספר קצר העומד בפני עצמו. כשתשלימו את הקריאה, אני מקווה שהתמונה תתבהר. תמונה שבמרכזה ישראליות שממציאה את עצמה מחדש ביום השמיני - בעידן של אחרי 7 באוקטובר.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ספרים מומלצים

# data[].attributes.attachment_link.title
היום השמיני - מיכה גודמן

# data[].attributes.attachment_link.description
במלחמה אנחנו נוטים להציג שאלות דחופות: מה עלינו לעשות כדי לנצח. את מי להתקיף, מתי להתקיף, וכיצד להתקיף. הדיון בשאלות הללו רווח בשיח הציבורי, וזה דיון חשוב. הספר

# data[].attributes.headline
הפתעה בסיסית

# data[].attributes.body
הפתעה בסיסית (לעתים גם הפתעה אסטרטגית) היא הפתעה הנובעת מפער תפיסתי ביחס למציאות ומובילה למצב של הלם לנוכח התפתחות החורגת מן המערכת התפיסתית הקיימת. זאת, בניגוד להפתעה המצבית הנובעת מהיעדר מידע או ממוכנות לקויה להתפתחויות שניתן היה לצפותן. ההפתעה הבסיסית מתחוללת על רקע מתפתח לאורך זמן מצב שבו מתקיים פער בלתי ניתן לגישור בין המציאות לבין תפיסתנו אותה, ופער זה מוביל לאירועים החותרים תחת יסודות הקיום של המערכת.

ניתן להשאיל את הספר בספריית צה"ל

# data[].attributes.headline
סקר היום השמיני 

# data[].attributes.body
סקר היום השמיני

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
לכל הספרים הקודמים של מיכה גודמן.

# data[].attributes.attachment_link.title
סקר היום השמיני

# data[].attributes.attachment_link.description
בעמוד זה תוכלו לראות תוצאות מפורטות של הסקר שנערך במסגרת התחקיר לספר ׳היום השמיני: ישראל שאחרי 7 באוקטובר׳, מאת מיכה גודמן. לשאלון ה

# data[].attributes.headline
'פנקס הכיס של השועל', 

# data[].attributes.body
'פנקס הכיס של השועל', עוסק בהשלכות משל הקיפוד והשועל לחיים האישיים של כל אחד מאתנו וכיצד ניתן לקדם את השועליות שבנו, כחשיבה כדרך חיים.
בעולמנו המשתנה בקצב מסחרר יש יתרון מובנה לחשיבה ולפעולה השועלית הנעה כל הזמן בין דברים רבים על פני החשיבה והפעולה הקיפודית הממוקדת ב"דבר גדול אחד". ב'פנקס הכיס של השועל' ד"ר צבי לניר משתף  אותך במסע אינטלקטואלי-התנסותי מרתק דרך תובנות פילוסופיות ועם זאת גם מעשיות, שידריכו אותך כיצד  לנוע כשועל 'בין' הדברים ולתמרן 'בין' תפיסות שונות של מהותה של המציאות והאמת. בלי ליפול למלכודת הקיפודיות.

הספר מחולק בפורום מפקצ"ים

# data[].attributes.attachment_link.title
פנקס-הכיס-של-השועל_XIP

# data[].attributes.headline
מאמרו של גוזף הינריך "

# data[].attributes.body
מאמרו של גוזף הינריך "האנשים המוזרים בעולם", בו הוא טוען שהמבנה הפסיכולוגי של אנשים מערביים הוא "מוזר" ושונה מהמבנה הנפשי של מרבית בני האדם.

# data[].attributes.headline
מדוע אנחנו מתעלמים מבע

# data[].attributes.body
מדוע אנחנו מתעלמים מבעיות מובנות מאליהם, ואיך אנחנו יכולים להתמודד איתם - קרנף אפור

# data[].attributes.attachment_link.title
Why we ignore obvious problems — and how to act on them | Michele Wucker