# data[].attributes.body
→ mai personal, dar cu aceleași inegalități de compoziție;

→ Patul lui Procust, în al cărui centru (nu prin interes psihologic, ci prin poziție) se află vulgara Emilia - punct de intersecție a iubirii inegale a doi oameni de temperamente diferite (poetul Ladima și diplomatul Fred);

→ la un este idealizată, iar la celălalt este trivială;

→ hibridizarea stilurilor;

→ mască / obraz.

# data[].attributes.body
Acesta scoate în evidență modernitatea operei lui Camil Petrescu. Observă talentul de psiholog al acestuia dovedit în teatru. Scoate în evidență romanul Ultima noapte de dragoste, întâia noapte de război vorbind despre compoziția celor două volume. Totodată, spune că războiul este văzut într-un mod mai apropiat de real.

# data[].attributes.body
Camil Petrescu aduce în literatura sa autenticitate, urmând tendința dată de Tudor Vianu, dând lucruri adevărate, nu frumoase. În psihologia cititorului se regăsește o dorință de a regăsi în literatură un ecou răsunător al vieții trăite.

# data[].attributes.body
-și-a adaptat “Jurnalul de front” la psihologia personajului

-autenticitate—relația cu jurnalul

-rațiune intelectuală superioară—>aceasta permitea romancierului să intre în pielea personajului

# data[].attributes.body
→ punctează faptul că atenția naratorului se află concentrată asupra evenimentelor sufletești;

→ caută situații dramatice și re-versuri epice neașteptate;

→ la nivelul limbajului este căutată „delituralizarea”, spunând că intervine cunoscuta antipatie față de stil și „scris frumos”;

→ proprietatea expresiei este piatra filozofală a îndemânării - scrie Camil Petrescu;

→ variantă mai laxă a Virginiei Woolf;

→ depinde ce ești pregătit să găsești când citești textul naratorului.

# data[].attributes.body
-diferențe de percepție—Alexandru George

-doric—>roman “neproustian”

# data[].attributes.body
→ „trebuie să scrie numai cei care au ceva de spus”;

→ autenticitatea e fie un anumit mod de a trăi realitatea, fie un anumit mod de a cunoaște;

→ tehnica din spatele scriituri.

# data[].attributes.body
Face trimitere către originea stendhalină a operei și o aseamănă mai mult cu Stendhal decât cu Proust.

Scoate în evidență faptul că luptele de baionetă și munții de cadavre nu au existat decât în imaginația romancierilor.

Pentru Camil Petrescu este mai important soldatul individual și detalii din spatele marilor bătălii.

# data[].attributes.body
Reciclează ideile deja știute despre autenticitate și subiectivitate.

# data[].attributes.body
→ nici învingător, nici învins, mai degrabă tragic;

→ vanitatea - pentru Ștefan Gheorghidiu - este o formă a neputinței sau a refuzului;

→ duce spre o pierdere;

→ neputința personajului de a se vedea învingător sau înfrânt creează un conflict/tensiune mai mare decât un eșec;

→ personaj tragic într-o viziune idealizată masculină;

→ din cauza principiilor lui, într-un context tragic.

# data[].attributes.body
→ limbaj mai greu decât la ceilalți criticii de până acum;

→ cititorii târzii sunt mai degrabă predispuși să interpreteze la nesfârșit, decât să vadă adevăruri unice - un sine profund, intens;

→ scrisul - nu este doar o redempțiune pentru Fred, ci calea spre înțelegerea de sine, accesul la propria gândire și la acea „memorie care scapă oricărui itinerar al rațiunii”;

→ psihanaliza lui nu îndeplinește transferul, scrisul lui nu își îndeplinește pe de-a întregul misiunea.

# data[].attributes.body
-opoziție cu romanul tradițional

- romanul este inductiv, deoarece pune pe prim plan onestitatea confesiunii

-Camil Petrescu distilează realul până la esențializare