# data[].attributes.headline
ספירלה (שאלה פורייה)

# data[].attributes.subject
ספירלה (שאלה פורייה)

# data[].attributes.body
כשאני קוראת את המחזה בהקשר השאלה הפורייה, עולה בי משום מה המחשבה על הצורה ספירלה. המחזה, לא נבנה על קו עלילה אחד ישר, אלא מלא עלילות שנאספות יחד למשהו אחד. הספירלה ממחישה טוב את סוג עלילת המחזה, כמו מין "LOOP HOLE"

# data[].attributes.headline
מראה (שאלה פורייה)

# data[].attributes.subject
מראה (שאלה פורייה)

# data[].attributes.body
המראה, היא דבר שמשקף לנו הכל. פיזית במציאות, אנחנו לא באמת יכולים לראות את האישיות שלנו במראה. עם זאת, בהרבה מקרים משתמשים במראה כדימוי "לשקף" לאנשים מי הם באמת. זה נוגע גם ל2 אנשים ויותר. כשהם בתחרות, לפעמים הם רואים את עצמם באחרים

# data[].attributes.headline
תזוזה על הבמה- השראה הפקתית (בימוי)

# data[].attributes.subject
תזוזה על הבמה- השראה הפקתית (בימוי)

# data[].attributes.body
לדעתי, תהיה צריכה להיות כמעט כל הזמן תנועה על הבמה. רוב המיזנסצנה תהיה בעמידה/הליכה (כשהן לא אוכלות אבל גם כשכן). זה נובע מתוך הרצון של הבנות לרדת במשקל ותזוזה= שריפה של קלוריות

# data[].attributes.headline
השראה אישית- דמות

# data[].attributes.subject
השראה אישית- דמות

# data[].attributes.body
אני מדמיינת את הדמות שלי קצת כמו איימי סנטיאגו מברוקלין 99. היא מאוד תחרותית, אך גם מאוד מאורגנת ואחראית. היא מפחדת לטעות ותמיד דואגת שהכל יהיה מושלם. ככה בדיוק אני מדמיינת את גילי

# data[].attributes.headline
תאורה- השראה הפקתית

# data[].attributes.subject
תאורה- השראה הפקתית

# data[].attributes.body
כל פעם שאני מדמיינת את הבמה, אני מצליחה לראות רק תאורה לבנה. התאורה הלבנה היא כמו של בתי חולים. תאורה שמציקה בעין ולא כיף להסתכל עליה

# data[].attributes.headline
השיר abbey-השראה הפקתית

# data[].attributes.subject
השיר abbey-השראה הפקתית

# data[].attributes.body
אני רואה את השיר משתלב מצוין במחזה, בעיקר הדקה הראשונה שלו. אפשר לשחק איתו הרבה במיוחד בגלל ההתחלה שלו שהיא מיוחדת

# data[].attributes.headline
מזוודה (שאלה פורייה)

# data[].attributes.subject
מזוודה (שאלה פורייה)

# data[].attributes.body
הבנות סוחבות איתן כל הזמן מטען רגשי כבד. המטען לא נראה לעין אך ניתן לראייה דרך הדיבור, הרגשות והמעשים. המזוודה מתארת טוב באופן פיזי את המטענים הללו

# data[].attributes.headline
השיר הזה מהמחזה שיקגו- שאלה פורייה

# data[].attributes.subject
השיר הזה מהמחזה שיקגו- שאלה פורייה

# data[].attributes.body
במחזה המקורי, עורך הדין של האישה המצולמת מנסה להסביר לתקשורת מה קרה ושבעצם היא לא הרגה את בעלה אלא זו הייתה הגנה עצמית. אך בטיקטוק, לקחו קטע מסויים מתוך הקליפ (2:54-3:50), ועשו עם האודיו הזה אדיטים רבים מסדרות טלוויזיה שונות על תחרות בין שני אנשים. אפשר לקחת את השיר גם למקום הזה ולהפוך אותו למשהו שקשור לתחרות

# data[].attributes.attachment_link.title
This scene won an oscar (We Both Reached for the Gun) | Chicago | CLIP

# data[].attributes.headline
מתלה לבגדים- השראה אישית

# data[].attributes.subject
מתלה לבגדים- השראה אישית

# data[].attributes.body
הבנות מחליפות הרבה תפקידים במהלך ההצגה, וגם בגדים. אני רוצה שהמתלה יהיה על הבמה. זה גורם לתחושה שהבנות ממש ממש חשופות, כולם יכולים לראות אותן מתלבשות. בנוסף, כשהבנות מטופלות אצל "הפסיכולוגית", אפשר לשים בד על המתלה וזה יוצר מן הפרדה בין שאר הבנות במחלקה וזאתי שבטיפול, מהכי חשוף להכי פרטי

# data[].attributes.headline
אולימפיאדה- (שאלה פורייה)

# data[].attributes.subject
אולימפיאדה- (שאלה פורייה)

# data[].attributes.body
כשאני חושבת על תחרות הדבר הראשון שקופץ לי לראש זה האולימפיאדה. זו כאילו תחרות במובן הכי הגיוני ומוכר. אפשר לקחת את המקום של התחרות יותר למקום פיזי, ממש כמו התחרויות באולימפיאדה. אולי האבקות, ריצה וכו

# data[].attributes.headline
השראה אישית- דמות

# data[].attributes.subject
השראה אישית- דמות

# data[].attributes.body
גילי מתוארת כדמות אובססיבית לניקיון. עובדת הרבה עם מפיות. אפשר לבנות לה תלבושת שקשורה לסחבות, אולי איזה קשת בשיער.

# data[].attributes.headline
תפאורה- השראה הפקתית

# data[].attributes.subject
תפאורה- השראה הפקתית

# data[].attributes.body
אני ככה פחות או יותר אני מדמיינת את הבמה. במחזה כן כתוב שהשולחן הוא במרכז, ויכול להיות שככה נעשה, אך אני חושבת שבחירה מעניינת תהיה דווקא לשים את השולחן בצד, אבל כן להשאיר חלק מהסצנות שם. זו יכולה להיות קומפוזיציה מעניינת. חשוב לי שהתלבושות כן יהיו על הבמה, כי לראות אותן משנות דמויות על הבמה יכול להיות להראות שאמנם הדמויות שהן משחקות הן לא הן, אבל בכל זאת מתחת לתלבושת זו כן הדמות המקורית ששופטת ומשחקת, מוסיף עניין לעיקרון התחרות

# data[].attributes.headline
פוסטר- השראה הפקתית

# data[].attributes.subject
פוסטר- השראה הפקתית

# data[].attributes.body
מצאתי את התמונה הזו בפינטרסט והיא העלתה לי רעיון לעיצוב הפוסטר. אפשר לצלם את כל אחת מהבנות כשהיא מחבקת את עצמה. המחובקת היא הדמות ה"חולה", והמחבקת היא הדמות כשהיא מבריאה. או אפילו יותר מעניין, המחבקת היא אנחנו במציאות. אנחנו מחבקות את הדמות של עצמינו.

# data[].attributes.headline
יחסי דמויות- השראה הפקתית

# data[].attributes.subject
יחסי דמויות- השראה הפקתית

# data[].attributes.body
מקריאת המחזה מספר פעמים אני רואה יחסי כוחות ברורים בין הדמויות. כן יש תחרות בין כולן, אבל ברור שעדי וגילי ממש לא אוהבות אחת את השנייה. דנה חברה יותר של עדי, ושרון יותר של גילי, עקב כך נוצרות 2 חבורות. אפשר לעבוד על זה משחקית וליצור ממש הפרדה ברורה בין החבורות

# data[].attributes.body
ההגדרה למשפט ברשת- someone whos trying to make cosmetic changes that clearly doesnt decieve anymore. בעצם הרבה אנשים מרגישים, שלא משנה כמה איפור הם ישימו, זה לא יכסה את הכיעור שלהם. כך גם הבנות, שמות על עצמן מסכה של בנות רעות שמנסות להוריד אחרים, בשביל להרגיש טוב עם החוסר ביטחון של עצמן.

# data[].attributes.headline
כפיות- השראה אישית

# data[].attributes.subject
כפיות- השראה אישית

# data[].attributes.body
כל פעם שאני קוראת את הסצנות של האכילה עולות לי לראש כפיות. הכפיות הן גם כלי אכילה, אבל גם אפשר להסתכל בה והיא קצת משקפת כמו מראה אבל באופן עקום וקצת מעוות את הפנים

# data[].attributes.body
לפני כ4 שנים, בילי הוציאה את השיר הזה, לאחר חרושת שמועות באינטרנט לגבי הגוף שלה. כולם דיברו על מה היא לובשת, איך היא נראית, כמה היא השמינה, וכו. גם הבנות האלה, מרגישות שכולן שופטים אותן. כולנו מושפעים מהסביבה שלנו, ואין אחד שלא הרגיש רע עם עצמו אי פעם. השיר מעצים את התחושות האלו

# data[].attributes.attachment_link.title
Billie Eilish - NOT MY RESPONSIBILITY - a short film

# data[].attributes.headline
הניסוי של מרינה אברמוביץ- השראה אישית

# data[].attributes.subject
הניסוי של מרינה אברמוביץ- השראה אישית

# data[].attributes.body
מרינה, היא אמנית רוסייה, שמתאפיינת באופי היצירות יוצאות הדופן שלה. בשנת 1974, רצתה מרינה לבחון את הרגישות של בני האדם. היא הניחה חפצים שונים על שולחן, ובמשך 6 שעות נתנה לכל אדם לעשות בה אשר הוא חפץ. תחילה, אנשים היו נחמדים אליה, ונתנו לה פרחים. ככל שעבר הזמן, אנשים נעשו פחות ופחות נחמדים. היא הטרדה מינית על ידי גברים, אנשים לקחו את הנשקים שהיו על השולחן ופצעו אותה, עד תום הניסוי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Rhythm 0 (1974) was a six-hour work of performance art by Serbian artist Marina Abramović in Studio Morra, Naples. The work involved Abramović standing still while the audience was invited to do to her whatever they wished, using one of 72 objects she had placed on a table. These included a rose, feather, perfume, honey, bread, grapes, wine, scissors, a scalpel, nails, a metal bar, and a gun loaded with one bullet.

There were no separate stages. Abramović and the visitors stood in the same space, making it clear that the latter were part of the work. The purpose of the piece, she said, was to find out how far the public would go: "What is the public about and what are they going to do in this kind of situation?"

Her instructions were placed on the table:

Instructions.
There are 72 objects on the table that one can use on me as desired.
Performance.
I am the object.
During this period I take full responsibility.

Duration: 6 hours (8 pm - 2 am).

Abramović said the work "pushed her body to the limits". Visitors were gentle to begin with, offering her a rose or a kiss. Art critic Thomas McEvilley, who was present, wrote:

It began tamely. Someone turned her around. Someone thrust her arms into the air. Someone touched her somewhat intimately. The Neapolitan night began to heat up. In the third hour all her clothes were cut from her with razor blades. In the fourth hour the same blades began to explore her skin. Her throat was slashed so someone could suck her blood. Various minor sexual assaults were carried out on her body. She was so committed to the piece that she would not have resisted rape or murder. Faced with her abdication of will, with its implied collapse of human psychology, a protective group began to define itself in the audience. When a loaded gun was thrust to Marina's head and her own finger was being worked around the trigger, a fight broke out between the audience factions."

As Abramović described it later: "What I learned was that ... if you leave it up to the audience, they can kill you ... I felt really violated: they cut up my clothes, stuck rose thorns in my stomach, one person aimed the gun at my head, and another took it away. It created an aggressive atmosphere. After exactly 6 hours, as planned, I stood up and started walking toward the audience. Everyone ran away, to escape an actual confrontation."

When the gallery announced the work was over, and Abramović began to move again, she said the audience left, unable to face her as a person.

Rhythm 0 ranked ninth on a list of the greatest works of performance art ever done.

Marina Abramovic on performing Rhythm 0 (1974)

# data[].attributes.attachment_link.description
Rhythm 0 (1974) was a six-hour work of performance art by Serbian artist Marina Abramović in Studio Morra, Naples. The work involved Abramović standing still while the audience was invited to do to her whatever they wished, using one of 72 objects she had placed on a table.

# data[].attributes.headline
דמות- השראה אישית

# data[].attributes.subject
דמות- השראה אישית

# data[].attributes.body
גילי כל הזמן מנסה לרצות את כולם. מתוך העבר שלה, היא חייבת להיות הכי טובה בהכל כי אם לא, אנשים יתאכזבו ממנה. אך במחלקה זה לא ככה. במחלקה היא לא מנסה לרצות אף אחד חוץ מאת עצמה. היא גם מנסה להוריד בנות אחרות. כשניסינו לעשות את הסצנה של גילי רוקדת בלט, עלה לי רעיון לתלבושת שלה. בין הבנות דיברנו ואמרנו שזה יהיה רעיון טוב שכולן יהיו עם חולצה של המחלקה, אבל מכנס שמדמה את האישיות שלהן. גילי יכולה ללבוש חותלות, ואולי אפילו נעלי בלט.

# data[].attributes.body
אני לא יודעת למה, אבל השיר הזה נותן לי וייב של כאוס מוחלט (3:29-5:00). זה ממש מתאים לסוף המחזה, כאשר יש שיגעון של כולן והן איבדו את זה לגמרי

# data[].attributes.attachment_link.title
Led Zeppelin - Dazed And Confused (Official Audio)

# data[].attributes.headline
רעיון למיזנסצנה- השראה הפקתית

# data[].attributes.subject
רעיון למיזנסצנה- השראה הפקתית

# data[].attributes.body
בסצנת הפנטזיה של דנה, כשהיא פונה לקהל היא ממש מדברת איתו ויוצרת קשר עין. חשבתי שהיא יכולה אולי לרדת אל הקהל ולהפוך את זה למופע שלה. יהיה לה מיקרופון ביד והיא תלך לכיוון הקהל ותשאל אותו שאלות. אפשר קצת לצאת מהטקסט ולנהל ממש שיח, אחלה סיפתח להצגה

# data[].attributes.headline
שעון- השראה הפקתית

# data[].attributes.subject
שעון- השראה הפקתית

# data[].attributes.body
כאשר הבנות עולות על המשקל, אני שומעת רעש של שעון מתקתק. אפשר אולי להעמיד אותן כמו במסדר והן ילכו אחת אחרי השניה לפי השעון, להפוך את זה לקטע תנועתי

# data[].attributes.headline
השראה הפקתית

# data[].attributes.subject
השראה הפקתית

# data[].attributes.body
כאשר הבנות בקטע פנטזיה והן מספרות בדיחות זה בערך החלק היחיד במחזה שהן לא רבות, ומראות קצת חמלה וחברות אחת כלפי השנייה. בגלל זה, לדעתי זה קטע שהמעבר אליו צריך להיות ממש חד, וגם היציאה ממנו. משהו בתאורה, אפילו לשנות תפאורה למקום אחר, אולי בריכה או מקום שהן יהיו שמחות להיות בו

# data[].attributes.headline
דמות- השראה אישית

# data[].attributes.subject
דמות- השראה אישית

# data[].attributes.body
מצאתי את השיר הזה ממש ממש במקרה, אך הוא מתאר את הדמות שלי בצורה ממש טובה, והוא ממש מרגש אותי. אני חושבת שאפשר לשלב אותו מצויין עם קטע תנועתי לפני שהיא מתחילה לרקוד בלט

# data[].attributes.body
הקטע הזה מן הסתם לא ריאלי לביצוע על הבמה, אבל הוא ממש יפה ואפשר ליצור קטע תנועה בסגנון. הוא מזכיר לי את סוף ההצגה, זה מציג את כל התהליך שהן עברו

# data[].attributes.attachment_link.title
Yoann Bourgeois Captivates Audience with Powerful Performance About Life ( Original Video )

# data[].attributes.headline
מחזור החיים של פרפר- השראה אישית

# data[].attributes.subject
מחזור החיים של פרפר- השראה אישית

# data[].attributes.body
במהלך חייו הקצרים של הפרפר, הוא עובר 4 שלבים: ביצה, ,זחל, גולם ופרפר. הבנות כן מנסות באיזה שהוא מקום לפתח את עצמן, גם אם זה לא לכיוון טוב. הן משתנות. אפשר לקחת את מחזור החיים של הפרפר כקו אומנותי, או שכל אחת מהבנות תהיה שלב שונה במחזור