# data[].attributes.headline
חומרי מדיה: 

# data[].attributes.subject
חומרי מדיה: 

# data[].attributes.body
סאלח, פה זה ארץ ישראל

https://13tv.co.il/vod/sallah/

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
סאלח פה זה ארץ ישראל

# data[].attributes.attachment_link.title
סאלח, פה זה ארץ ישראל | רשת 13

# data[].attributes.attachment_link.description
סדרה תיעודית חדשה של דוד דרעי, דורון גלעזר ורותי יובל על ההיסטוריה של עליית יהודי צפון אפריקה לישראל והרחקתם לאזורי הפיתוח הנידחים. סאלח, פה זה ארץ ישראל ישראל

# data[].attributes.body
1. שסע מעונב
2. הפרדה בבתי הספר החרדיים
3. ישראל הראשונה vs ישראל השנייה
4. "מסעודה משדרות" / מבחן בוזגלו
5. פערים באקדמיה - סגל אקדמי אפשר לתיחס גם להצלחות כסטודנטים!
6. פערים תעסוקתיים

# data[].attributes.headline
יהדות ספרד וארצות האיסלאם באקדמיה. כתבה מהשנה

# data[].attributes.subject
יהדות ספרד וארצות האיסלאם באקדמיה. כתבה מהשנה

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
שירית אביטן כהן

# data[].attributes.attachment_link.title
לראשונה: תחום יהדות ספרד וארצות האסלאם הוכר כדיסציפלינה אקדמית

# data[].attributes.headline
בית הכנסת כמרחב שמייצר הפרדות מגדריות ועדתיות

# data[].attributes.subject
בית הכנסת כמרחב שמייצר הפרדות מגדריות ועדתיות

# data[].attributes.body
הרב יצחק בן דוד: "יש להודות בכך שבדרך כלל, בית הכנסת הוא מרחב שיוצר ומשמר הפרדות: הפרדות מגדריות וגם הפרדות מגזריות. אבל דווקא ברגעים הללו, רגעי הקדושה והמחילה של שלהי יום הכיפורים, נוצר לפתע משהו אחר: אימהות ואבות עמדו אלו לצד אלו ולצד בניהם ובנותיהם, וכל המשפחה כולה הפכה להיות ישות אחת שנותנת לכל אחד מאתנו מקום בתוכה תחת טליתו הגדולה של סבא, וגם – זו היתה התחושה – תחת כנפי השכינה."

# data[].attributes.headline
שסע אקדמי - סגל אקדמי

# data[].attributes.subject
שסע אקדמי - סגל אקדמי

# data[].attributes.body
https://www-israelhayom-co-il.cdn.ampproject.org/v/s/www.israelhayom.co.il/opinions/article/3283953?amp=1&amp_gsa=1&amp_js_v=a9&usqp=mq331AQKKAFQArABIIACAw%3D%3D#amp_tf=%D7%9E%D7%A7%D7%95%D7%A8%3A%20%251%24s&aoh=16677459618983&referrer=https%3A%2F%2Fwww.google.com&ampshare=https%3A%2F%2Fwww.israelhayom.co.il%2Fopinions%2Farticle%2F3283953

# data[].attributes.headline
בנק מאמרי זירות שסע

# data[].attributes.subject
בנק מאמרי זירות שסע

# data[].attributes.body
https://lib.cet.ac.il/pages/sub.asp?item=1833
https://www.ubank.co.il/lib/essay/%F9%F1%F2-%F2%E3%FA%E9.html

# data[].attributes.attachment_link.description
מאגר עבודות אקדמיות מוכנות לסטודנטים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"מפגש השבטים" שמתאר בן גוריון ו"נאום השבטים" של הנשיא ריבלין מבטאים את המאפיין המשמעותי ביותר של החברה הישראלית מראשיתה: היותה חברה מרובת קבוצות, שביניהן קיימים מתחים ומחלוקות. מאפיין זה הופך את החברה הישראלית לחברה משוסעת לעומק Deeply Divided Society .
ברגע שהיהודי עולה מעיראק ארצה - הוא נעשה יהודי עיראקי, והדגש הוא על עיראק, וכשיהודי עיראקי ויהודי רומני נפגשים במחנה-עולים אחד או במעברה אחת, הם מרגישים קודם כל ההבדל, המרחק, המחיצה שביניהם. אין הם יכולים לדבר איש אל רעהו, וכל הליכות-חייהם הן שונות. ליהודי הרומני שכנו הוא עיראקי, וליהודי העיראקי שכנו הוא רומני. והוא הדין תימני ופרסי ומרוקני. אין זה ערב-רב - כי לא בנקל ולא במהרה מתערבים זה בזה, אלא זהו מיפגש של שבטים שונים ורחוקים זה מזה; ואולי יותר נכון להגיד - אוסף של קרעים שאינם מתאחים, ושרק על-ידי התקבצותם יחד בארץ מתגלים ההפרשים והתהומות שביניהם בן גוריון, יחוד ויעוד - דברים על בטחון ישראל, 1971

התהליכים הדמוגרפיים המעצבים מחדש את פניה של החברה הישראלית- יצרו למעשה "סדר ישראלי חדש". סדר שבו אין עוד רוב ברור, ואין מיעוטים ברורים. סדר שבו החברה הישראלית מורכבת מארבעה מגזרים, ואם נרצה- ארבעה "שבטים" מרכזיים, שונים מהותית אלה מאלה, שילכו ויתקרבו זה אל זה בגודלם ראובן ריבלין, נאום בכנס הרצליה, 2015

מבוא

"מפגש השבטים" שמתאר בן גוריון ו"נאום השבטים" של הנשיא ריבלין מבטאים את המאפיין המשמעותי ביותר של החברה הישראלית מראשיתה: היותה חברה מרובת קבוצות, שביניהן קיימים מתחים ומחלוקות. מאפיין זה הופך את החברה הישראלית לחברה משוסעת לעומק ( Deeply Divided Society ).
בישראל נהוג להתייחס לארבעה שסעים מרכזיים: השסע הלאומי (יהודים/ערבים); השסע הדתי (דתיים/חילוניים); השסע העדתי (אשכנזים/ספרדים-מזרחים), והשסע האידיאולוגי (נצים/יונים או ימין/שמאל). בתקופות של גלי הגירה נהוג גם להתייחס לשסע עולים מול ותיקים. בשנים האחרונות, לאור התרחבות אי השוויון בחברה הישראלית צמח והתגבש גם שסע מעמדי בין עשירים ועניים. בישראל חומרת השסעים מחריפה משום שחלק מהשסעים חופפים, דהיינו קיים ייצוג משמעותי של קבוצה מסוימת גם בקבוצה אחרת - למשל, רוב הדתיים והחרדים הם בעלי עמדה נצית; בקרב המשתייכים למעמד חברתי כלכלי נמוך יש ייצוג יתר של הציבור הערבי, החרדי והמזרחי.

מאמר זה מבקש להתחקות באמצעות סקרי דעת הקהל אחר השאלה מהו השסע העמוק ביותר בחברה הישראלית, ולבחון האם השתנה מדרג החומרה של השסעים לאורך השנים.

דיוקנה של החברה וסקרי דעת הקהל- הרובד הגלוי והסמוי

סקרי דעת הקהלהנתונים במאמר זה לקוחים מאתר דאטה ישראל של מרכז גוטמן בראשות פרופ' תמר הרמן במכון הישראלי לדמוקרטיה. האחריות על ניתוחם ופרשנותם של הכותבת בלבד. מספקים לנו הצצה מורכבת על דיוקנה של החברה ועל הערכת השסעים בה. ניתן לבחון את השינויים בהלכי הרוח כפי שהם משתקפים בסקרי דעת הקהל בשני רבדים:

הרובד הגלוי - מעקב אחרי האופן בו העריך הציבור את היחסים בין הקבוצות לפי התפלגות התשובות בסקרים יכול לספק לנו מידע באשר לאופן בו העריך הציבור בתקופות שונות ובעקבות אירועים שונים את אופי היחסים בין הקבוצות וחומרת המתחים.

הרובד הסמוי - ברובד מרתק זה בוחנים את נוסח השאלות שהופיעו בסקרי דעת הקהל, כביטוי להלכי הרוח. מנקודת מבט זו, אם שאלות מסוימות לא נשאלות או חלים שינויים בנוסח השאלות - הדבר עשוי לשקף גם כן את הלכי הרוח בחברה באותה עת.

היבט נוסף של הרובד הסמוי, טכני לכאורה, אך בעל משמעות רבה, הוא אוכלוסיית הנסקרים. כפי שנראה, בישראל, בתקופות שונות, היו אוכלוסיות שלא נכללו בין הנסקרים, ועובדה זו, גם אם סיבותיה טכניות (מחסום שפה למשל) יש בה כשלעצמה ללמד על גבולות החברה ועל ההדרה מדעת הקהל ומהציבוריות הישראלית.

מדרג חומרת השסעים : השסע הלאומי בראש

ניתן לומר בוודאות כי בשנת השבעים למדינה מבין כל השסעים בחברה הישראלית השסע אותו מעריך הציבור כחמור ביותר הוא השסע הלאומי שבין יהודים וערבים אזרחי המדינה. באופן עקבי, הערכת השסע בקרב היהודים חמורה יותר מאשר זו שבקרב הערבים.
במדד הדמוקרטיה לשנת 2016 נשאלה שאלה המבקשת לזהות מהו המתח החזק ביותר. התפלגות התשובות לשאלה זו מלמדת על המדרג בין שלושת השסעים המרכזיים - הלאומי, הדתי, והעדתי. השסע הלאומי נוטל את הבכורה בפער ניכר מהאחרים: 68% מהערבים ו- 50% מהיהודים העריכו כי המתח בין יהודים וערבים הוא המתח החזק ביותר בחברה הישראלית.
המתח הכי חזק בחברה הישראלית כיום (%, לפי לאום): מתוך מדד הדמוקרטיה, 2016, עמ' 143
לגבי טיב היחסים בין הקבוצות בסקר שנערך ב- 2017 27% מהערבים חשבו שהיחסים רעים בהשוואה ל 32% מהיהודים שהעריכו אותם כך. באופן מעניין, רק מיעוט בציבור היהודי (30%) והערבי (23%) סבור כי היחסים ב- 2017 טובים יותר מאשר בשנים הראשונות לאחר קום המדינה. כלומר, מדובר בשסע שאינו מתאחה.

היכולת ללמוד על הערכת הציבור את השסע בעשורים הראשונים שלאחר קום המדינה מוגבלת משום ששאלה כזו על טיב היחסים בין הקבוצות לא נשאלה, למיטב ידיעתנו, עד לאמצע שנות השבעים. יתכן כי הדבר נובע מכך שרמת האינטראקציה של יהודים בישראל עם אזרחים ערבים לא הייתה גבוהה משום שעד 1966 היו הערבים תחת ממשל צבאי. מפתיע אף יותר לגלות שגם בשנות השמונים והתשעים נערכו סקרים ארציים שבהם לא נכלל המיעוט הערבי, כלומר הייתה הדרה שלהם מגבולות דעת הקהל הישראלית באופן שמשקף גם את מה שכונה "נוכחותם החלולה" במרחב הציבורי.יוצאת דופן בהקשר זה היא סדרת הסקרים שערך סמי סמוחה בנוגע ליחסי יהודים-ערבים בקרב יהודים וערבים החל מאמצע שנות השבעים ואילך. ניתן למצוא את נתוני הסקרים הללו במאגר דאטה ישראל.

התחקות אחר התפלגות התשובות לשאלות שבחנו את טיב היחסים בשלושת העשורים האחרונים מגלה שהן בקרב היהודים והן בקרב הערבים הערכת היחסים בין הקבוצות היא השלילית ביותר מבין כל השסעים.

ב- 1987 כאשר התבקשו הנשאלים לדרג את היחסים על פי חומרתם, הדירוג בו בחרו 56% מהנשאלים היה ערבים- יהודים; דתיים-חילוניים; אשכנזים -מזרחים.

גם בשנת 1993 מדרג טיב היחסים היה דומה: השיעור הגבוה ביותר היה של אלו המעריכים את היחסים בין יהודים וערבים כלא טובים, אחריהם יחסי דתיים-חילוניים, ותיקים-עולים ובתחתית המדרג - היחסים בין העדות. ב- 2007 הדירוג היה זהה, אך הערכת היחסים הייתה שלילית יותר (תרשים 2). אירועי השעה גם הם עשויים להשפיע על הערכת חומרת השסעים. כך לדוגמא, בעקבות אירועי אוקטובר 2000 העריכו 93% מהיהודים כי היחסים בין הקבוצות אינם טובים.
יחסים בין קבוצות בישראל (1993, 2007) (%, לא טובים או לא טובים כלל) *ב- 2007 השסע היהודי-ערבי ועשירים -עניים נשאל בכלל האוכלוסייה, והשסעים האחרים רק בקרב יהודים. ב- 1993 המדגם הוא של יהודים בלבד.
מאפייני השסע היהודי-ערבי

כיום 79% מהאוכלוסייה בישראל הם יהודים ואחרים (כולל נוצרים שאינם ערבים וחסרי דת - בדרך כלל עולי ברית המועצות לשעבר) ושיעורם של הערבים חצה את רף ה-20% (ראו לוח 1). השסע שבין היהודים וערבים הוא מוחלט במובן זה שהחלוקה היא לא רק על פי קווי חתך של לאום אלא גם של דת, לשון ותרבות. כמו כן, קיימת סגרגציה גאוגרפית, מערכות חינוך נפרדות ומסלולי חיים שכמעט ולא מתקיימים בהם מרחבים משותפים. השסע הזה מאופיין באי שוויון עמוק במדדים רבים: הקצאת משאבים, רמת החיים, רמת ההשכלה, שיעורי אבטלה, תחולת העוני, תשתיות מגורים, שיעור התעסוקה וההכנסה ואף במדדי בריאות כמו תוחלת חיים ותמותת תינוקות.
אוכלוסייה בישראל לפי לאום (1949, 2016, באלפים) מקור: שנתון 2017, לשכה מרכזית לסטטיסטיקה.
הערכת החומרה של השסע הזה ניזונה מכך שהוא משמש בבואה לסכסוך של ישראל עם מדינות ערב ולסכסוך הישראלי-פלסטיני. התחושה כי מדובר בשסע חמור קשורה מצד אחד, להתחזקות הזהות הפלסטינית בקרב הערבים אזרחי ישראל כמו גם לתסכולם הגובר מהיותם אזרחים סוג ב' במדינה. מצד שני, עומק השסע מתהווה גם לנוכח הפחד הקיומי של הציבור היהודי מפני "האויב מבפנים" המהדהד בזהותו ובאורחותיו ולא פעם גם בעמדותיו את אלו של האויב (למשל תמיכה של הציבור הערבי בחיזבאללה במהלך מלחמת לבנון השנייה). השסע נגוע גם בדעות קדומות של שני הצדדים, מחיקה הדדית של הנרטיב, ושלילה של הזכות להגדרה עצמית ולמדינת לאום של הצד האחר. בסקר "שותפות ערבון מוגבל" לשנת 2017 נמצא ש-67% מהערבים סבורים שאין לישראל זכות קיום כמדינת הלאום של העם היהודי. מנגד, רוב היהודים (58%) סבורים שיש לשלול את זכות ההצבעה ממי שאינו מוכן להצהיר שמדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי.

לכן אם נבחן את השסע לאור השאלה האם השסע היווה מקור לאירועי מחאה ואלימות ולמשברים פוליטיים, ההיסטוריה של היחסים בין הקבוצות אינה יכולה כשלעצמה להסביר את חומרת הערכת השסע.

באופן שעשוי אולי להפתיע מבחינת אירועי מחאה והתנגשויות אלימות מדובר באירועים בודדים בשבעים שנה: יום האדמה ב- 1976 ואירועי אוקטובר 2000. על אף חומרת אירועים אלה, בפרט אירועי אוקטובר 2000 בהם נהרגו 13 אזרחים ערבים מירי כוחות הביטחון, ואשר גרר שבר אמון בין הציבור היהודי והערבי, הרי שיחסית לכך שמדובר בשסע עמוק, הדימוי של השסע חמור יותר מהאיום שלו בפועל.

באשר למשברים פוליטיים הרי ששאלת יחסי יהודים-ערבים לא היוותה סיבה למשבר פוליטי חמור. לאחר אירועי אוקטובר 2000 נאלצה הממשלה בראשות אהוד ברק להקים ועדת חקירה ממלכתית, אך בכך הסתכם הלחץ הפוליטי. העובדה שנושא זה לא גרר משברים פוליטיים מעידה בעיקר על כך שהערבים נעדרי כוח פוליטי. לא זו בלבד שהם סובלים מתת-ייצוג בכנסת, אלא שהם לא היו מעולם שותפים לקואליציה, ולפי סקרי דעת הקהל, יש באופן עקבי רוב בציבור היהודי שאינו רוצה לראותם שותפים לממשלה (כ- 60%) וקרוב ל-80% מהיהודים תמימי דעים שהכרעות קריטיות לגורל המדינה צריכות להתקבל ברוב יהודי בלבד (ראו מדד הדמוקרטיה, שנים שונות).

עם זאת, ניצנים של שינוי נראים כבר. תוכנית 922 שאושרה ב- 2015 ומזרימה תקציבים למגזר הערבי - שעדיין אינם יוצרים שינוי משמעותי, אך מניעים מגמות חיוביות שיש לקוות ישפיעו גם על עמדות הציבור ביחס לשסע זה.

ברובד הסמוי, מעניין לציין שעיון בשאלות של סקרי דעת הקהל מאז שנות השישים מלמד כי המילה "ערבים", שהיום משתמשים בה בעיקר כדי להתייחס לערבים אזרחי המדינה, הייתה בשימוש כללי למשל בהקשר של הסכסוך (לא מדינות ערב אלא "הערבים"). בעבר הקונפליקט עם המדינות השכנות היה מתואר כיהודי-ערבי, ולא השסע הלאומי הפנימי בישראל. בנוסף, לאחר מלחמת ששת הימים כאשר נשאל הציבור לגבי השטחים שנכבשו ההתייחסות הייתה ל"ערבים תושבי השטחים". רק בסוף שנות השמונים החל השימוש במילה "פלשתינים", ובשנות התשעים, בעקבות הסכמי אוסלו אומץ הכתיב "פלסטינים" לתיאור הערבים החיים בשטחי יהודה, שומרון ועזה בשונה מהערבים אזרחי מדינת ישראל. בשנות האלפיים התרחב השימוש במילה פלסטינים בקרב הערבים אזרחי ישראל.

הגדרת הזהות המורכבת הזו באה לידי ביטוי בשאלות הבוחנות את הזהות העיקרית של הציבור הערבי. ב- 2017 שתי הזהויות המובילות היו הערבית (39%) והדתית (מוסלמית/נוצרית/דרוזית) (34%). רק מיעוט הגדיר עצמו בעיקר כפלסטיני (14%), בעיקר מוסלמים, צעירים ומשכילים, ורק אחד מעשרה ערבים אזרחי המדינה רואה בזהות הישראלית שלו העיקרית. זאת בשונה מהציבור היהודי שבו 38% מגדירים עצמם בעיקר ישראלי ו 29% בעיקר יהודי.
הזהות העיקרית (האם אתה רואה את עצמך בעיקר כ...?) (%, ערבים)
מתוך: שותפות בערבון מוגבל, 2017, עמ'29.

חומרת השסעים בתוך החברה היהודית בישראל

סקרי דעת הקהל לאורך השנים כוללים התייחסות לארבעה שסעים עיקריים בתוך החברה היהודית:

דתיים-לא דתיים/חילוניים, אשכנזים- ספרדים/מזרחים, המתח בין ימין ושמאל, ובין עולים וותיקים.

בשנות השישים והשבעים, בהם נשאל רק הציבור היהודי, התמקדו השאלות בשלושה מבין אלה - היחסים בין העדות, דתיים ולא דתיים ועולים וותיקים. בשנים אלה היחסים שהוערכו כלא טובים בשיעור הגבוה ביותר היו בין דתיים-חילוניים, אחריהם יחסי עולים וותיקים ולבסוף היחסים העדתיים.
יחסים בין קבוצות בישראל (1968, 1972) (%, לא טובים ולא טובים בכלל)
בשנת 1997 נותר המדרג דומה. בשאלה שבה לא נכלל השסע הלאומי נמצאה ההתפלגות הבאה של הערכת היחסים בקרב הציבור היהודי: השסע הדתי תפס את הבכורה ושני לו, בפער ניכר, השסע בין ימין ושמאל (תרשים 5).
המחלוקת החמורה ביותר (יהודים, %, 1997)
"בהתייחס למערכות היחסים בין קבוצות שונות בחברה הישראלית דתיים-חילוניים, ימין-שמאל, אשכנזים-מזרחים ועשירים-עניים באיזו מערכת יחסים יש את המחלוקת הקשה והחמורה ביותר?

עשור לאחר מכן, ב- 2007 הדירוג היה דומה, אבל הערכת החומרה הייתה שונה: בניגוד לציפייה שככל שיעברו השנים המתחים בין עולים וותיקים והמתח הבין-עדתי יחלשו - התחזקה בקרב הציבור ההערכה כי היחסים הללו אינם טובים (ראה תרשים 2 לעיל).

ב-2016 כאמור, בקרב היהודים אחרי השסע הלאומי המדרג היה ימין-שמאל, דתיים -חילוניים, השסע המתהווה של עשירים ועניים, וסוגר את הרשימה המתח העדתי (תרשים 1 לעיל).

השסע הדתי

ראשיתו של השסע הדתי עוד בטרם הוקמה המדינה. למעשה, המתח סביב סוגית מעמדה של הדת בא לידי ביטוי כבר במכתב הסטטוס-קוו של בן גוריון והנהלת הסוכנות לראשי מפלגת אגודת ישראל ב- 1947. מלחמות שבת, סוגיות של כשרות (גידול חזירים) - כל אלה מלווים את המדינה מראשיתה.

למעשה לא מדובר במתח דיכוטומי בין שתי קבוצות מובחנות אלא במתח המתקיים בין קבוצות המצויות על רצף של רמת הדתיות. באופן מפתיע לא התחוללו שינויים מרחיקי לכת בגודלן היחסי של הקבוצות, למעט גידול בשיעור המגדירים עצמם חרדים, והצטמצמות בשיעורם של המסורתיים.
מידת הדתיות על פי הגדרה עצמית (%, 1979- 2017) מקורות: נתוני למ"ס שנים שונות, נתוני סקרים מרכז גוטמן.
*מסורתיים - כולל מסורתיים לא דתיים ומסורתיים דתיים.

ברובד הסמוי, מעניין לציין שבשנות השישים והשבעים לא נעשה שימוש במילה חילונים לתיאור אחד מצדי השסע אלא במונח "לא דתיים". וגם ההקשר של השאלה היה מעמדה של הדת בישראל. השאלה נוסחה כך: "יש חילוקי דעות (ויכוחים) בין היהודים על בעיות של דת בישראל. האם אתה חושב שעכשיו היחסים בין הדתיים והלא דתיים הם טובים?". בנוסף, מעניין שבשנים בהן גאה המתח בסוגיות של דת ומדינה, כמו בשנת 1999, הדבר ניכר גם בסקרים, כאשר אחת מאפשרויות ההגדרה העצמית הייתה פרט לחילוני/לא דתי גם אנטי-דתי.

במדרג המתחים בתוך החברה היהודית המתח הדתי מופיע בין המקומות הראשונים דרך קבע. בשנות השישים והשבעים הוא הוביל את מדרג השסעים בחברה היהודית (תרשים 4 לעיל). ב- 1993 הוא היה המתח המוביל בין המתחים בחברה היהודית. ב 1997 הוא הקדים בפער ניכר את השסעים האחרים. ב- 2007 תפס את הבכורה השסע בין עשירים ועניים וב- 2016 הוא מוקם שלישי אחרי המתח הלאומי והמתח בין ימין ושמאל (ראו תרשימים 1,2,5 לעיל).

ההערכה של מתח זה לאורך השנים דומה - בשנות השבעים 75% הגדירו את היחסים כלא טובים, בשנות האלפיים ההערכה נעה בין 66% - 80% שסברו שהיחסים לא טובים.

מבחינת הקריטריונים לחומרת השסע: היותו מוקד למחאה ואלימות ומקור למשברים פוליטיים, מדובר בשסע תוסס ובועט. הפגנות בנושאים הקרובים לליבם של החרדים כמו שבת וכשרות התקיימו לכל אורך שנות קיומה של המדינה. מאז שנות התשעים סוגית השוויון בנטל (גיוס חרדים לצה"ל) הפכה לא רק למוקד מחלוקת פוליטי ומשפטי, אלא גם למוקד בעירה אזרחי. אחת ההפגנות הגדולות בתולדות המדינה היא "הפגנת החצי מיליון" כנגד בית המשפט העליון ב-1999 בעקבות שורה פסיקות שהתפרשו על ידי החרדים כהפרה של הסטטוס-קוו בענייני דת ומדינה.

במישור הפוליטי, זהו השסע הנפיץ ביותר. היות שהמפלגות הדתיות והחרדיות היו שותפות כמעט קבועות בכל הקואליציות מאז קום המדינה סוגיות של דת ומדינה היוו גורם מרכזי למשברים קואליציוניים כבר מהשנים הראשונות: ב- 1951 התרחש משבר סביב סוגית החינוך במחנות העולים, וב-1952 בנושא גיוס בנות דתיות לצה"ל. שורת המשברים בענייני דת ומדינה נמשכת עד היום, רק לאחרונה בנושא המסחר בשבת (משבר "חוק המרכולים").

השסע העדתי

השסע העדתי הוא תולדה של סדקים ברעיון "כור ההיתוך" שהיה שליט בשני העשורים הראשונים שלאחר קום המדינה. שנים אלה היו בסימן מדיניות הממלכתיות של בן גוריון, שהייתה אמצעי לקידום תהליך בניין האומה. רעיון הממלכתיות, גולם מבחינה מוסדית בהקמת מוסדות ממלכתיים, ובמישור החברתי והזהותי הוא בא לידי ביטוי ברעיון כור ההיתוך שמטרתו הייתה להפוך את הקבוצות הרבות - העולים מכל קצוות העולם והוותיקים, הסוציאליסטיים והימנים-ליברלים, ודוברי כל השפות - לעם אחד, שכן בן גוריון סבר ש"או שנהיה עם אחד או שלא נהיה כלל".

גלי העלייה ההמוניים שהגיעו לאחר הקמת המדינה ובשני העשורים הראשונים לכינונה שינו את הדיוקן הדמוגרפי של החברה היהודית בישראל. רעיון כור ההיתוך תבע מחיר כבד של מחיקת זהויות פרטיקולריות, בעיקר של יוצאי אסיה ומאפריקה. השאיפה להיפטר מהסממנים הגלותיים ו"הפרימיטיביים" ולאמץ את הדימוי של "הצבר" באה לידי ביטוי במדיניות שהולידה הדרה ואפליה של העולים החדשים.

עולים אלה לא השתלבו בַּליבה של החברה הישראלית. רבים מהם הופנו למקומות יישוב מרוחקים, והריחוק הגאוגרפי והתרבותי יצר נתק ממרכז ההוויה החברתית. מדיניות זו שהתבססה באופן רשמי על צורכי השעה הייתה נגועה גם בדעות קדומות. ריכוז העולים בשוליים הגיאוגרפיים, החברתיים והתרבותיים של המדינה, כמו גם מדיניות פטרנליסטית כלפיהם ויצירת תלות בינם לבין המוסדות הפוליטיים-מפלגתיים של אותה עת (מפא"י וההסתדרות) הובילו להתגבשותו של השסע העדתי, שיצר שתי קבוצות דיכוטומיות: יוצאי אסיה-אפריקה מול יוצאי אירופה-אמריקה או יוצאי מדינות האסלאם מול יוצאי מדינות המערב. אירועי ואדי סליב ב- 1959 מסמלים את הביטוי הראשון של תסכול ומחאה מצדם של העולים החדשים, שלא תורגם לכוח פוליטי, אך המשיך לבעור עד למחאת שנות השבעים.

עד ראשית שנות השבעים, ועד לצמיחת הדור השני של עולי אסיה-אפריקה קולם לא נשמע במרחב הציבורי ולא היה להם ייצוג פוליטי משמעותי. בראשית שנות השבעים הוקמה תנועת המחאה של "הפנתרים השחורים" (1971) ועל אף "חוסר נחמדותם" של הללו כמאמר ראש הממשלה דאז גולדה מאיר הם חשפו את הסדקים העמוקים בחברה הישראלית ואת הפערים הקיימים בין יוצאי אסיה ואפריקה ליוצאי אירופה ואת המצוקה הקשה של הראשונים. על אף שלא הצליחו לתרגם את המחאה לכוח פוליטי עצמאי משמעותי, הרי שאת המהפך של 1977 שניצניו ניכרו כבר בבחירות 1973 ניתן לייחס להתעוררות התודעה של ציבור זה.

מנקודת המבט של דעת הקהל מעניין לציין שסוקרי שנות השישים הכירו באפשרות של מתח בין העדות השונות, ולכן נשאל הציבור אודות כך (נוסח השאלה השכיח היה: "יש הרבה עדות בישראל, גם אשכנזיות וגם ספרדיות. האם אתה חושב שעכשיו היחסים בין העדות טובים?"). אך הציבור היה "רדום" באשר לפוטנציאל הנפיץ של יחסים אלה. כך, ב- 1968, שנים מעטות לפני התפרצות מחאת הפנתרים השחורים (1971) שהעלו סדר היום את קיומו של שסע עדתי, סברו 73% מהציבור כי היחסים בין העדות טובים ורק 25% סברו שהם אינם טובים. במבט לאחור, ממצא זה מלמד כי דעת הקהל עדיין הייתה שבויה בעת ההיא באידיאולוגיה של כור ההיתוך והתפיסה של הסולידריות החברתית שהבליעה קולות אחרים עדיין הייתה שלטת. גם הפנתרים השחורים לא הצליחו לתרגם את המחאה לכוח פוליטי משמעותי. הביטוי לכוחם הפוליטי של העולים הגיע עם התבגרות הדור השני באמצע שנות השבעים, והוא אחד מהגורמים שהובילו למהפך הפוליטי בשנת 1977.

באמצע שנות השמונים, המזרחים, בני הדור השני והשלישי שהתחנכו או נולדו בארץ, בעיקר המסורתיים והחרדים שבהם, התגבשו ככוח פוליטי בהנהגת מפלגת ש"ס וככוח ביקורתי נגד "ההגמוניה האשכנזית" בחברה ובתרבות. אולם על אף הצלחתה המטאורית של ש"ס בשנות התשעים, הנושא העדתי נותר מאחורי הקלעים הפוליטיים, בעיקר משום שש"ס נחלשה בשל משבר מנהיגות, ובמקביל פנתה יותר ויותר לייצוג נושאים חרדיים מובהקים. היחלשות ש"ס בשנות האלפיים הותירה שוב את המזרחים, בפרט המסורתיים שבהם, חסרי ייצוג פוליטי מובהק והם נפוצו למפלגות אחרות בעיקר בימין ובמרכז.להרחבה על התמורות בש"ס, ראו אטינגר יאיר וניסים ליאון, "באין רועה", המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2018.

אופי הפערים בין הקבוצות

במדינת מהגרים הצפי הוא שכל דור שנולד יהיה מעורה יותר בחברה מהדור שלפניו, ושההבדלים בין ותיקים ועולים, ובמקרה הישראלי בין יוצאי אסיה ואפריקה ויוצאי אירופה ואמריקה יצטמצמו עם השנים. ואכן, מסקרי דעת קהל עולה כי בשנים האחרונות זהו השסע שמוגדר כהכי פחות חזק בקרב היהודים.

אחת הסיבות לתמונה המורכבת היא שבעוד שבעשורים הראשונים היה מדובר בחלוקה קשיחה יחסית - בין יוצאי אסיה ואפריקה (ספרדים/בני עדות המזרח/מזרחים) ויוצאי אירופה ואמריקה (אשכנזים) הרי שבדור השני קל וחומר בדור השלישי הקטגוריות התעמעמו.

לפי נתוני הלמ"ס, רוב האוכלוסייה היהודית בישראל היא ילידת הארץ (76%) ורק 24% ילידי חו"ל. מתוך 1,517,500 ילידי חו"ל השיעור הגבוה ביותר הוא ילידי יבשות אירופה-אמריקה (68%), כאשר כשני שלישים מהם עלו אחרי 1990, כלומר הם ברובם עולי ברית המועצות לשעבר. רק כשליש ממי שלא נולדו בארץ הם ילידי אסיה ואפריקה (תרשים 7). מתוך 4,872,800 ילידי הארץ, 59% הינם דור שני לילידי ישראל, כ-19% הינם ילדים לאב שיבשת מוצאו אירופה-אמריקה, 12% לאב שיבשת המוצא שלו היא אפריקה, ו- 10% יבשת המוצא של אביהם היא אסיה (תרשים 8). כלומר יש רוב שהם צברים דור שני, מה שתורם לעמעום קטגורית ארץ המוצא.
ילידי חו"ל לפי ארץ מוצא (יהודים, %) ילידי הארץ לפי ארץ המוצא של האב (יהודים, %)
בנוסף, העובדה שיש שיעור גבוה של זוגות מעורבים תורמת אף היא לטשטוש האבחנה העדתית. בשנות התשעים ההערכה היתה שכ-28% מהזוגות הנשואים הם מעורבים.Okun, B. S., & Khait-Marelly, O. (2008). Demographic behaviour of adults of mixed ethnic ancestry: Jews in Israel. Ethnic and Racial Studies, 31(8), 1357-1380.‏ תהליך זה משתקף גם בסקרי דעת הקהל: בסקר מדד הדמוקרטיה לשנת 2017 15% הגדירו עצמם מעורבים או לא מזרחים ולא אשכנזים. דוברין, נורית. סבירסקי, שלמה, אתי קונור-אטיאס ואביב ליברמן. Sasson‐Levy, O. (2013, March). A different kind of whiteness: Marking and unmarking of social boundaries in the construction of hegemonic ethnicity. In
עם זאת הנתונים מלמדים כי עדיין קיימים פערים עדתיים, אפילו בקרב בני הדור השני והשלישי. לדוגמא, בתחום ההשכלה: הסיכויים של המשתייכים למוצא אחר (אירופה אמריקה, ישראלים, בני מוצא מעורב ועולי בריה"מ) לרכוש השכלה אקדמית גבוהים פי 2-3 מאשר יוצאי אסיה-אפריקה. שוויון הזדמנויות בהשכלה חסמים דמוגרפיים וסוציואקונומיים, סדרת ניירות עבודה מספר 91, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 2015. בתחום השכר: עדיין גם שבעה עשורים לאחר הקמת המדינה גברים אשכנזים דור ראשון ושני מרוויחים יותר בהשוואה גברים מזרחים דור שני ודור ראשון. גם שכרן של הנשים האשכנזיות גבוה מזה של נשים מזרחיות אם כי הפער בהכנסה נמצא במגמת צמצום. תמונת מצב חברתית 2017, מרכז אדווה, 2018. מעבר לכך נראה שבחברה עדיין קיימים סטריאוטיפים שליליים ביחס למזרחים, וכן אפליה, שהיא בדרך כלל סמויה אך קיימת. Sociological Forum (Vol. 28, No. 1, pp. 27-50).‏

לאורך השנים חלו תנודות בהערכת חומרת השסע. במדד הדמוקרטיה לשנת 2016 רק מעטים (1.5% בקרב היהודים) הגדירו אותו כשסע החזק ביותר, והוא "התדרדר" לתחתית דירוג חומרת השסעים. באופן מפתיע, לפני כעשור, עדיין 55% מהציבור סברו כי היחסים בין מזרחים ואשכנזים אינם טובים. אך עם זאת, למרות ההערכה של רוב הציבור כיום כי לא מדובר במתח חזק הרי שבשיח הציבורי הוא חי ותוסס, והדיונים אודות "השד העדתי" ממשיכים להתקיים כל העת, והם כפצע פתוח בחברה הישראלית.ראו למשל סדרת התעודה "סאלח, פה זה ארץ ישראל" שעוררה דיון נוקב בשסע העדתי ב- 2018.

השסע בין ותיקים ועולים

השסע בין ותיקים ועולים מופיע ונעלם בסקרי דעת הקהל, מה שמשקף גם את התהליכים שהתרחשו במרחב החברתי והפוליטי. בשנים בהן היו גלי עלייה משמעותיים ובתקופת הקליטה וההסתגלות של העולים לחברה - המתח ניכר.

בראשית שנות המדינה לא נכללו העולים החדשים שזה עתה הגיעו בין הנסקרים. באופן מעניין, בתקופה ההיא נערכו שני סקרים שבחנו את המדיניות כלפי העולים בקרב תושבי המדינה, שהיו רובם ככולם עולים ותיקים יותר ופחות ומעט מאוד "צברים", ילידי הארץ. מממצאי הסקרים הללו ניכרת עמדה מודאגת ומתנשאת של אזרחי המדינה הצעירה, רובם ככולם יוצאי אירופה ביחס לעולים.ראו בלאנדר, דנה, 2004. 'בניין אומה מנקודת מבטה של דעת הקהל', סוציולוגיה ישראלית ו(1): 9-37.

המתח הזה "התחלף" בשנות השבעים והשמונים בשסע העדתי ולא הוגדר עוד כשסע בין ותיקים ועולים. שסע זה שב והופיע בסקרי דעת הקהל עם גלי העלייה ממדינות חבר העמים ומאתיופיה בשנות השמונים והתשעים, אשר שיבצה קבוצות חדשות בפסיפס של החברה הישראלית. למעשה 53% מילידי חו"ל היהודים החיים בישראל עלו אחרי 1990 (803,300), ואם מוסיפים לכך את ילידי הדור השני מדובר בכמעט רבע מהאוכלוסייה היהודית שמשתייכים לדור הראשון או השני של העולים מאז 1990.

על אף שכביכול הופקו הלקחים מקליטת העלייה ההמונית של יוצאי אסיה ואפריקה ועל אף ההבדלים בין ישראל של שנות החמישים וישראל של שנות התשעים, עדיין היו מהמורות בתהליך הקליטה וההסתגלות של העולים מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה לחברה הישראלית.

מסקרי דעת הקהל עולה שבשני העשורים הראשונים שלאחר העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר המתח בין העולים החדשים והחברה היהודית-ישראלית היה מורגש. כך למשל בשנת 2007 סברו 62% מהציבור היהודי שהיחסים בין עולים לוותיקים (כשהכוונה בעיקר ליחסים בין הוותיקים לעולי ברית המועצות ואתיופיה) אינם טובים. אולם בשנים שעברו מאז התעמעמו קווי ההפרדה בין עולים וותיקים, כפי שניכר גם בהיחלשות כוחן, ואף בהיעלמותן של מפלגות "רוסיות", בשונה מהמציאות הפוליטית של שנות התשעים. ולראיה, ב- 2016 הציבור כלל לא נשאל אודות המתח הזה, ללמדנו שהוא אינו נחשב לשסע מרכזי בהוויה הישראלית כיום.

השסע האידיאולוגי

מלחמת ששת הימים היא קו פרשת המים בשסע האידיאולוגי המרכזי בישראל. בשני העשורים הראשונים לקום המדינה החלוקה בין ימין ושמאל הייתה בעיקר לאורך קווים של אידיאולוגיה כלכלית (כלכלה סוציאליסטית מול ליברלית) ושל אוריינטציה למעצמות - לארה"ב או לברה"מ. מלחמת ששת הימים טרפה את הסדר הקיים במובן זה שהיא הולידה את הקטגוריות של ניצי ויוני, דהיינו החלק בציבור שמזוהה עם רעיון ארץ ישראל השלמה והחלק שמזוהה עם הנוסחה של "שטחים תמורת שלום". שסע זה היווה קרקע פורה לצמיחתן של תנועות אזרחיות משמעותיות - גוש אמונים מהצד הניצי ושלום עכשיו מהצד היוני, וכן היווה חומר בעירה למחאות פוליטיות ולהפגנות סוערות במהלך השנים ואף לאלימות פוליטית למשל בפינוי ימית, במחאה כנגד הסכם אוסלו, לפני רצח רבין ובמחאה כנגד תוכנית ההתנתקות.

בעוד שבראשית שנות המדינה הכף נטתה באופן ברור לצד השמאלי, שהיווה את הרוב, בשנות השבעים, ביטא המהפך הפוליטי של 1977 שינוי במאזן הכוחות. המהפך העיד על התחזקות ניכרת של הימין, שהפך במהלך שנות השמונים לשווה כוח למחנה השמאל - מה שבא לידי ביטוי בתוצאות צמודות בבחירות בשנות השמונים והיווצרות של שני גושים פוליטיים. על אף שבמהלך השנים חלו תנודות הרי שניתן לומר שהמגמה הכללית מאז "המהפך" היא שקיים רוב בציבור המזהה עצמו כימין:

ב-1981 46% הגדירו את עצמם ימניים, 39% במרכז; ו-15% בשמאל. בשנת 2007 52% מהציבור הגדיר את עצמו ימני 26% הגדירו את עצמם במרכז; ו-22% הגדירו את עצמם שמאלנים. במדד הדמוקרטיה 2017 שנערך בקרב מדגם מייצג של הציבור הגדירו עצמם 42% כימין, 25% מרכז ורק 23% כשמאל. השאר לא השיבו.

בתקופות של משא ומתן מדיני או של איום בטחוני ממשי (מלחמה, אירועי טרור) מתחדד השסע היוני-ניצי והמחלוקות עולות אל מעל לפני השטח. עם זאת כפי שניתן לראות מנתוני מדד הדמוקרטיה 2016, למרות שמדובר בשסע הפוליטי ביותר, ההערכה שלו כמתח החזק ביותר אינה נחלת הציבור. רק 26% מהיהודים סברו כי זהו המתח החזק ביותר, ובקרב הערבים, שאולי בעיניהם אין הבדל בין הימין והשמאל במפת המפלגות הנוכחית, רק 6% סברו כי זהו המתח החזק ביותר (ראה תרשים 1 לעיל).

השסע בין עשירים ועניים - שסע חדש?

ישראל של שנות החמישים והשישים נחשבה מופת של חברה שוויונית. הצנע בראשית שנות המדינה, יחד עם אידיאולוגיה "צברית" של סגפנות והסתפקות במועט, וכל זאת תחת מעטה של אידיאולוגיה סוציאליסטית אפשרו את קיומה של ישראל כמדינת רווחה.

עד שנות השבעים נחשבה ישראל לאחת המדינות השוויוניות ביותר. אולם מסוף שנות השמונים ועד היום ניכר גידול במדדים שונים של אי שוויון.בן-דוד דן וחיים בלייך, עוני ואי שוויון בישראל: התפתחויות לאורך זמן ובהשוואה ל OECD.בתוך: דן בן- דוד ) עורך), "דו"ח מצב המדינה - חברה, כלכלה ומדיניות 2013", 2013, מרכז טאוב, 17-68. במקביל לגידול זה החל העניין המחקרי והציבורי באי השוויון, ומאז ראשית שנות השמונים מפרסם הביטוח הלאומי את דוח ממדי העוני. ככל שהתרחב אי השוויון וככל שגברה המודעות לקיומו, התחדד השסע שבין עשירים ועניים, אלא שבשנות השבעים הוא עדיין "נבלע" בתוך השסע העדתי, שכן הייתה חפיפה ניכרת בין מעמד כלכלי-חברתי וארץ מוצא.

באופן שמשקף את הלכי הרוח בחברה גם בסקרי דעת הקהל שאלות אודות פערים בין עשירים ועניים ובאשר להשפעת מדיניות הממשלה על פער זה החלו להישאל רק בשנות השבעים וראשית שנות השמונים. בשנת 1982 נשאל הציבור לגבי מדיניות ממשלת הליכוד דאז של ליברליזציה והשפעתה על הפער. נוסח השאלה היה "המהפך שעשה הליכוד גרם לכך שהעניים נעשו עוד יותר עניים והעשירים עשירים יותר", אך שני שלישים מהציבור לא הסכים עם הקביעה הזאת. באמצע שנות השמונים הופיעו שאלות שהתייחסו לפער ההכנסות בין עשירים ועניים ותפקידה של הממשלה בהקשר זה. 73% סברו שעל המדינה לעשות מאמץ לשם כך. כלומר, התפיסה השלטת בקרב הציבור היא שצמצום הפער הוא תפקידה של המדינה וכי עליה להתערב באמצעות מיסוי וקצבאות על מנת לקדם תכלית זו (על התפיסות הכלכליות של הציבור ראה כאן).

עם זאת התייחסות לפער בין עשירים ועניים כבעיה לאומית, שהיא בעלת קיום נפרד מהסוגיה העדתית, באה לידי ביטוי רק בשנות התשעים. לדוגמא, נוסח השאלה בסקר שנערך ב- 1990 היה: עד כמה אתה מוטרד משורה של בעיות, שאחת מהן הייתה הפער בין עשירים ועניים. 57% מהציבור העריכו את הפער הזה כמטריד מאוד. בשנת 2007, 79% מהציבור הגדירו את היחסים בין עניים ועשירים כלא טובים. בדיעבד, ממצא זה ניבא את המחאה החברתית של 2011, שבמובן מסוים הייתה לראשונה מחאה עם אופי מעמדי.

אולם כעשור לאחר מכן, ב- 2016, רק מיעוט קטן סבור שזהו המתח החמור ביותר והוא מדורג במקום הלפני אחרון במדרג חומרת השסעים. רק 8% מהיהודים ושיעור זהה בקרב הערבים סבורים כי זהו המתח החזק ביותר. עם זאת, במדד הדמוקרטיה לשנת 2017 60% מהציבור הביעו דאגה שהפערים הגדולים בהכנסות של אזרחי ישראל פוגעים באופי הדמוקרטי של המדינה.

אחרית דבר: האם השסעים הם סכנה לדמוקרטיה הישראלית?

על רקע הקיטוב העמוק בחברה הישראלית מתעוררת השאלה האם הדמוקרטיה היא המשטר המתאים למבנה חברתי כה מפוצל? בעבר, היה נהוג לחשוב שדמוקרטיה לא יכולה להתקיים בחברות מקוטבות בשל הקושי למצוא מכנה משותף ולהגיע להסכמות, ובשל העיקרון המכונן של הכרעת הרוב. אולם בעשורים האחרונים התפיסה היא שדווקא הדמוקרטיה יכולה להביא מזור לחברות אלה, ולאפשר להן להתקיים כיחידה מורכבת, שיכולה לתפקד באופן יציב ולהבטיח את זכויות האדם של קבוצות ויחידים. לפי גישה זו דמוקרטיה היא מנגנון ליצירת סדר בחברות שסועות, והיא מתקיימת בהן כנגד כל הסיכויים. הדמוקרטיה, ביסודה, כצורת משטר וכתרבות פוליטית, פועלת כשיטה לניהול ולעיבוד קונפליקטים באמצעים לא אלימים, גם אם לא מובילה בהכרח לפתרונם. המוסדות הדמוקרטיים מאפשרים להכיל את הקונפליקט, לבטא אותו, ולעצב אותו מחדש כדי להמשיך להתמודד איתו גם בעתיד. הדמוקרטיה אינה מעלימה את הקונפליקטים שכן כל ניסיון כזה כרוך בהכרח במחיקת זהויות, בהשתקת קולות אופוזיציוניים, בהדרה של מיעוטים וברמיסת זכויותיהם ושל כל מי שנתפס כ"אחרים".

מכאן נגזר תפקידם החשוב של המוסדות הממלכתיים והפוליטיים. הם אלה שאמונים על ההגנה על ערכי היסוד הדמוקרטיים ועל השמירה על כללי המשחק הדמוקרטים. נבחרי הציבור ומשרתי הציבור צריכים לפעול כדי לתעל את האינטרסים של הקבוצות השונות לעבר הטוב המשותף. אסור להם להגביר את העוינות והקיטוב בין חלקי החברה, על אף שהפיתוי לכך גדול, שכן מתחים חברתיים הם חומר בעירה פוליטי שעשוי להביא להצלחה אלקטורלית. הדרה של קבוצות של "אחרים", דעות קדומות, סימון קבוצות כשעיר לעזאזל, כאויבות מבפנים, כל אלה עלולים להחריף את המציאות החברתית ולהביא לקיטוב שיפגע ביכולת לקיים את המשטר הדמוקרטי. לאור זאת, יש לשמור על הדמוקרטיה, כצורת משטר וכתרבות פוליטית, משום שהיא מתווה את המסגרת המשותפת שבתוכה יכולה להתקיים החברה הישראלית על כל שסעיה ושבטיה.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ד"ר דנה בלאנדר

# data[].attributes.attachment_link.title
שסעים ישנים וחדשים בחברה הישראלית - מבט מסקרי דעת קהל

# data[].attributes.attachment_link.description
"מפגש השבטים" שמתאר בן גוריון ו"נאום השבטים" של הנשיא ריבלין מבטאים את המאפיין המשמעותי ביותר של החברה הישראלית מראשיתה: היותה חברה מרובת קבוצות, שביניהן קיימים מתחים ומחלוקות. מאפיין זה הופך את החברה הישראלית לחברה משוסעת לעומק Deeply Divided Society .

# data[].attributes.attachment_link.title
חברה ופוליטיקה בישראל: השסע העדתי בישראל | טקסטולוגיה

# data[].attributes.attachment_link.description
השסע העדתי בישראל, רב תרבותיות, חברה ופוליטיקה בישראל, סיכום

# data[].attributes.headline
רבאח חלבי בנושא שסעים עדתיים בחינוך ובחברה בישראל

# data[].attributes.subject
רבאח חלבי בנושא שסעים עדתיים בחינוך ובחברה בישראל

# data[].attributes.headline
פערים אשכזנים למזרחים

# data[].attributes.subject
פערים אשכזנים למזרחים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בכל פעם שמתפרסמים נתונים חדשים על הפער בין אשכנזים למזרחים אנו נוכחים לדעת שהוא לא מצטמצם. ההיפך הוא הנכון. זו גם המסקנה שעולה מהמחקר החדש שפרסמו הפרופסורים ינון כהן מאוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, יצחק הברפלד וסיגל אלון מאוניברסיטת תל אביב, וד"ר אורן הלר וד"ר מירי אנדבלד מהביטוח הלאומי, על התרחבות הפערים בהשכלה גם בדור השלישי. מהנתונים עולה בקרב בוגרי תואר ראשון העמיק הפער בין אשכנזים למזרחים בקרב גברים מ-15.6% בדור השני ל-19.4% בדור השלישי ובקרב נשים מ-15.4% ל-17.6%.

ממצאי המחקר, שהוא המקיף ביותר שנערך עד כה על השכלה גבוהה בקרב בני הדור השלישי בארץ, הם עדות נוספת לכך שכור ההיתוך לא הצליח ליצור הזדמנות שווה לכולם. התוצאה היא כמובן שהאשכנזים נמצאים בנקודת פתיחה טובה בהרבה מזו של מזרחים ובהתאם לכך גם שומרים על כוחם במוקדי הכוח החברתיים, הכלכליים והאקדמיים. נתון מעניין נוסף הוא שהפערים בגילים הנמוכים הצטמצמו, אך הם נפתחים מחדש בהמשך החיים, ולכן לדעת החוקרים לא ניתן לצפות שהפער בין אשכנזים למזרחים ייעלם גם בשני העשורים הבאים.

מי שמתאמץ - מצליח, נוהגים לומר לנו. אך המוצא הוא עדיין פרמטר משמעותי ורלוונטי בישראל של ימינו, וכך גם לקסטות, משום שהנישואים המעורבים מתרחשים על-פי רוב בקרב בעלי אותה השכלה. השסע העדתי הוא גם שחקן מרכזי בפוליטיקה שלנו. אי-אפשר לטשטש זאת ולא משנה עד כמה מפלגות השמאל ידחקו אותו לטובת מאבקים חברתיים אחרים, כמו אלה של נשים וקהילת הלהט"ב. חשוב לציין כי העמקת הפער העדתי מתרחש כשברקע שתי מגמות נוספות: התרחבות האי-שוויון בישראל בעשור האחרון והדרת הכמעט מלאה של הערבים, החרדים ויוצאי אתיופיה.

בכתבה שפרסמה אינס אליאס ב"הארץ" בחודש שעבר מתואר ניסוי שערך פרופ' יובל אלבשן בקריה האקדמית אונו, ובו נשלחו קורות חיים של מועמדים להתמחות במשפטים ל-80 משרדי עורכי דין. "המועמדים" קיבלו שמות אשכנזיים ומזרחיים מובהקים והתוצאות שיקפו עד כמה "החממות ההומוגניות" הוא עניין מושרש. זוהי תופעה שמורחקת מהדיון הציבורי ומעולם לא התקיים בה דיון אמיתי. האקדמיה היא כמובן "החשוד המיידי" כשמדובר בתת-ייצוג, אבל גם במכוני המחקר הפרטיים או אלה שנתמכים בידי המדינה, למשל, "הכל נסגר בתוך הבית", ואין כמעט מזרחים בתפקידי מחקר וניהול.

אפשר להציג אלף טענות נגדיות שבסיסן תמיד בהצגת המזרחים כמקטרים כרוניים, אנשי ה"אכלו לי, שתו לי". אבל עם נתונים מדידים וקשיחים אי-אפשר להתווכח, והם מעציבים ומקוממים מאוד. תזוזה מרצונו החופשי של בעל הכוח לא תתרחש ככל הנראה. השינוי טמון רק בזירה הפוליטית.

לחצו על הפעמון לעדכונים בנושא:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
אוניברסיטאות

# data[].attributes.attachment_link.title
מזרחי שמתאמץ מצליח? תחשבו שוב - המסע לישראל האחרת

# data[].attributes.attachment_link.description
בכל פעם שמתפרסמים נתונים חדשים על הפער בין אשכנזים למזרחים אנו נוכחים לדעת שהוא לא מצטמצם. ההיפך הוא הנכון. זו גם המסקנה שעולה מהמחקר החדש שפרסמו הפרופסורים ינון כהן מאוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, יצחק הברפלד וסיגל אלון מאוניברסיטת תל אביב, וד"ר אורן הלר וד"ר מירי אנדבלד מהביטוח הלאומי, על התרחבות הפערים בהשכלה גם בדור השלישי.

# data[].attributes.headline
איתי לוי בראיון - קזבלן 2022

# data[].attributes.subject
איתי לוי בראיון - קזבלן 2022

# data[].attributes.body
איתי לוי בראיון ב'קזבלן' 2022 > https://13tv.co.il/item/entertainment/stage/theater/zx4gc-903317134/?fbclid=IwAR34pyhYoWEvwRMMsrDWcOj67WXUAg59zl4ib4jBekIfbOomz5O4Qa9w97s

# data[].attributes.headline
מערכון חתונת הדמים של הגשש החיוור 

# data[].attributes.subject
מערכון חתונת הדמים של הגשש החיוור 

# data[].attributes.body
https://m.facebook.com/%D7%99%D7%A9%D7%A8%D7%90%D7%9C-%D7%A6%D7%95%D7%97%D7%A7%D7%AA-819280894872432/videos/%D7%94%D7%92%D7%A9%D7%A9/1141077049359480/

# data[].attributes.headline
נתוני למס: פערים בין יהודים לערבים במדדי איכות חיים בישראל, 2020

# data[].attributes.subject
נתוני למס: פערים בין יהודים לערבים במדדי איכות חיים בישראל, 2020

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הודעה לתקשורת

בתחום איכות התעסוקה מצבם של היהודים טוב יותר ממצבם של הערביםבמרבית המדדים. יחד עם זאת, בשנת 2020 נרשמה ירידה בשיעור האבטלה הממושכת בקרב ערבים לעומת עלייה בקרב יהודים. במדד מועסקים שתפקידם תואם את תחום לימודיהם הפער הצטמצם וקיים שוויון בין שתי קבוצות האוכלוסייה.

בתחום ביטחון אישי מצבם של היהודים טוב יותר ממצבם של הערבים במרבית המדדים.יחד עם זאת, אחוז הנפגעים מעבירות רכוש כלפי דירה נמוך יותר בקרב ערבים מהאחוז בקרב יהודים. גם הדיווח על תדירות היפגעות מהתנהגות אלימה בכביש בקרב ערבים נמוך מהדיווח בקרב יהודים.

בתחום בריאות מצבם של היהודים טוב יותר במדדים: תוחלת חיים, תמותת תינוקות, אורח חיים בריא, הערכה עצמית של בריאות ועודף משקל (בכיתה ז). מצבם של הערבים טוב יותר במדדים: אמון במערכת הבריאות, תחושת דיכאון ומקרים חדשים של שאתות ממאירות בקרב גברים ונשים (סרטן).

בתחום דיור ותשתיות מצבם של היהודים טוב יותר במדדים: שביעות רצון מהדירה, מאזור המגורים ומהתחבורה הציבורית וצפיפות דיור. מצבם של הערבים טוב יותר במדדים חוסר שביעות רצון ממשך ההגעה לעבודה ובעלות שירותי דיור (אחוז הוצאה על דיור מתוך ההכנסה הפנויה).

בתחום חינוך והשכלה מצבם של היהודים טוב יותר ממצבם של הערבים במרבית המדדים. במדד שיעורי למידה בגיל 17-15 קיים שוויון בין שתי הקבוצות.

בתחום מעורבות אזרחית וממשל מצבם שלהיהודים טוב יותר במרבית המדדים. במדד אמון במערכת המשפט קיים שוויון בין שתי הקבוצות.

בתחום סביבה מצבם של היהודים טוב יותר ממצבם של הערבים במרבית המדדים. במדדרעש חיצוני שמפריע בדירהקיים שוויון בין שתי הקבוצות.

בתחום רווחה אישית וחברתית מצבם של היהודים טוב יותר ממצבם של הערבים במרבית המדדים. במדדתחושת הערכה מבני משפחהקיים שוויון בין שתי הקבוצות.

בתחום רמת חיים חומרית מצבם של היהודים טוב יותר ממצבם של הערביםבכל המדדים.

בתחום פנאי, תרבות וקהילה במדד שביעות רצון מהאיזון בין עבודה לתחומי חיים אחרים מצבם של הערבים טוב יותר; במדד עיסוק בפעילות התנדבותית מצבם של היהודים טוב יותר.

בתחום טכנולוגיות המידע מצבם של היהודים טוב יותר ממצבם של הערבים במרבית המדדים.יחד עם זאת, ערבים חשים בטוחים יותר בסביבה מקוונת, ובשימוש באינטרנט קיים שוויון בין הקבוצות.​

# data[].attributes.attachment_link.title
פערים בין יהודים לערבים במדדי איכות חיים בישראל, 2020

# data[].attributes.attachment_link.description
הודעה לתקשורת בתחום איכות התעסוקה מצבם של היהודים טוב יותר ממצבם של הערביםבמרבית המדדים. יחד עם זאת, בשנת 2020 נרשמה ירידה בשיעור האבטלה הממושכת בקרב ערבים לעומת עלייה בקרב יהודים. במדד מועסקים שתפקידם תואם את תחום לימודיהם הפער הצטמצם וקיים שוויון בין שתי קבוצות האוכלוסייה.

# data[].attributes.headline
בישראל נהוג להתייחס לארבעה שסעים מרכזיים: השסע הלאומי (יהודים/ערבים); השסע הדתי (דתיים/חילוניים); השסע העדתי (אשכנזים/ספרדים-מזרחים), והשסע האידיאולוגי (נצים/יונים או ימין/שמאל). בתקופות של גלי הגירה נהוג גם להתייחס לשסע עולים מול ותיקים. בשנים האחרונות, לאור התרחבות אי השוויון בחברה הישראלית צמח והתגבש גם שסע מעמדי בין עשירים ועניים. בישראל חומרת השסעים מחריפה משום שחלק מהשסעים חופפים, דהיינו קיים ייצוג משמעותי של קבוצה מסוימת גם בקבוצה אחרת – למשל, רוב הדתיים והחרדים הם בעלי עמדה נצית; בקרב המשתייכים למעמד חברתי כלכלי נמוך יש ייצוג יתר של הציבור הערבי, החרדי והמזרחי.

# data[].attributes.subject
בישראל נהוג להתייחס לארבעה שסעים מרכזיים: השסע הלאומי (יהודים/ערבים); השסע הדתי (דתיים/חילוניים); השסע העדתי (אשכנזים/ספרדים-מזרחים), והשסע האידיאולוגי (נצים/יונים או ימין/שמאל). בתקופות של גלי הגירה נהוג גם להתייחס לשסע עולים מול ותיקים. בשנים האחרונות, לאור התרחבות אי השוויון בחברה הישראלית צמח והתגבש גם שסע מעמדי בין עשירים ועניים. בישראל חומרת השסעים מחריפה משום שחלק מהשסעים חופפים, דהיינו קיים ייצוג משמעותי של קבוצה מסוימת גם בקבוצה אחרת – למשל, רוב הדתיים והחרדים הם בעלי עמדה נצית; בקרב המשתייכים למעמד חברתי כלכלי נמוך יש ייצוג יתר של הציבור הערבי, החרדי והמזרחי.

# data[].attributes.body
https://www.idi.org.il/parliaments/22242/22263

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"מפגש השבטים" שמתאר בן גוריון ו"נאום השבטים" של הנשיא ריבלין מבטאים את המאפיין המשמעותי ביותר של החברה הישראלית מראשיתה: היותה חברה מרובת קבוצות, שביניהן קיימים מתחים ומחלוקות. מאפיין זה הופך את החברה הישראלית לחברה משוסעת לעומק Deeply Divided Society .
ברגע שהיהודי עולה מעיראק ארצה - הוא נעשה יהודי עיראקי, והדגש הוא על עיראק, וכשיהודי עיראקי ויהודי רומני נפגשים במחנה-עולים אחד או במעברה אחת, הם מרגישים קודם כל ההבדל, המרחק, המחיצה שביניהם. אין הם יכולים לדבר איש אל רעהו, וכל הליכות-חייהם הן שונות. ליהודי הרומני שכנו הוא עיראקי, וליהודי העיראקי שכנו הוא רומני. והוא הדין תימני ופרסי ומרוקני. אין זה ערב-רב - כי לא בנקל ולא במהרה מתערבים זה בזה, אלא זהו מיפגש של שבטים שונים ורחוקים זה מזה; ואולי יותר נכון להגיד - אוסף של קרעים שאינם מתאחים, ושרק על-ידי התקבצותם יחד בארץ מתגלים ההפרשים והתהומות שביניהם בן גוריון, יחוד ויעוד - דברים על בטחון ישראל, 1971

התהליכים הדמוגרפיים המעצבים מחדש את פניה של החברה הישראלית- יצרו למעשה "סדר ישראלי חדש". סדר שבו אין עוד רוב ברור, ואין מיעוטים ברורים. סדר שבו החברה הישראלית מורכבת מארבעה מגזרים, ואם נרצה- ארבעה "שבטים" מרכזיים, שונים מהותית אלה מאלה, שילכו ויתקרבו זה אל זה בגודלם ראובן ריבלין, נאום בכנס הרצליה, 2015

מבוא

"מפגש השבטים" שמתאר בן גוריון ו"נאום השבטים" של הנשיא ריבלין מבטאים את המאפיין המשמעותי ביותר של החברה הישראלית מראשיתה: היותה חברה מרובת קבוצות, שביניהן קיימים מתחים ומחלוקות. מאפיין זה הופך את החברה הישראלית לחברה משוסעת לעומק ( Deeply Divided Society ).
בישראל נהוג להתייחס לארבעה שסעים מרכזיים: השסע הלאומי (יהודים/ערבים); השסע הדתי (דתיים/חילוניים); השסע העדתי (אשכנזים/ספרדים-מזרחים), והשסע האידיאולוגי (נצים/יונים או ימין/שמאל). בתקופות של גלי הגירה נהוג גם להתייחס לשסע עולים מול ותיקים. בשנים האחרונות, לאור התרחבות אי השוויון בחברה הישראלית צמח והתגבש גם שסע מעמדי בין עשירים ועניים. בישראל חומרת השסעים מחריפה משום שחלק מהשסעים חופפים, דהיינו קיים ייצוג משמעותי של קבוצה מסוימת גם בקבוצה אחרת - למשל, רוב הדתיים והחרדים הם בעלי עמדה נצית; בקרב המשתייכים למעמד חברתי כלכלי נמוך יש ייצוג יתר של הציבור הערבי, החרדי והמזרחי.

מאמר זה מבקש להתחקות באמצעות סקרי דעת הקהל אחר השאלה מהו השסע העמוק ביותר בחברה הישראלית, ולבחון האם השתנה מדרג החומרה של השסעים לאורך השנים.

דיוקנה של החברה וסקרי דעת הקהל- הרובד הגלוי והסמוי

סקרי דעת הקהלהנתונים במאמר זה לקוחים מאתר דאטה ישראל של מרכז גוטמן בראשות פרופ' תמר הרמן במכון הישראלי לדמוקרטיה. האחריות על ניתוחם ופרשנותם של הכותבת בלבד. מספקים לנו הצצה מורכבת על דיוקנה של החברה ועל הערכת השסעים בה. ניתן לבחון את השינויים בהלכי הרוח כפי שהם משתקפים בסקרי דעת הקהל בשני רבדים:

הרובד הגלוי - מעקב אחרי האופן בו העריך הציבור את היחסים בין הקבוצות לפי התפלגות התשובות בסקרים יכול לספק לנו מידע באשר לאופן בו העריך הציבור בתקופות שונות ובעקבות אירועים שונים את אופי היחסים בין הקבוצות וחומרת המתחים.

הרובד הסמוי - ברובד מרתק זה בוחנים את נוסח השאלות שהופיעו בסקרי דעת הקהל, כביטוי להלכי הרוח. מנקודת מבט זו, אם שאלות מסוימות לא נשאלות או חלים שינויים בנוסח השאלות - הדבר עשוי לשקף גם כן את הלכי הרוח בחברה באותה עת.

היבט נוסף של הרובד הסמוי, טכני לכאורה, אך בעל משמעות רבה, הוא אוכלוסיית הנסקרים. כפי שנראה, בישראל, בתקופות שונות, היו אוכלוסיות שלא נכללו בין הנסקרים, ועובדה זו, גם אם סיבותיה טכניות (מחסום שפה למשל) יש בה כשלעצמה ללמד על גבולות החברה ועל ההדרה מדעת הקהל ומהציבוריות הישראלית.

מדרג חומרת השסעים : השסע הלאומי בראש

ניתן לומר בוודאות כי בשנת השבעים למדינה מבין כל השסעים בחברה הישראלית השסע אותו מעריך הציבור כחמור ביותר הוא השסע הלאומי שבין יהודים וערבים אזרחי המדינה. באופן עקבי, הערכת השסע בקרב היהודים חמורה יותר מאשר זו שבקרב הערבים.
במדד הדמוקרטיה לשנת 2016 נשאלה שאלה המבקשת לזהות מהו המתח החזק ביותר. התפלגות התשובות לשאלה זו מלמדת על המדרג בין שלושת השסעים המרכזיים - הלאומי, הדתי, והעדתי. השסע הלאומי נוטל את הבכורה בפער ניכר מהאחרים: 68% מהערבים ו- 50% מהיהודים העריכו כי המתח בין יהודים וערבים הוא המתח החזק ביותר בחברה הישראלית.
המתח הכי חזק בחברה הישראלית כיום (%, לפי לאום): מתוך מדד הדמוקרטיה, 2016, עמ' 143
לגבי טיב היחסים בין הקבוצות בסקר שנערך ב- 2017 27% מהערבים חשבו שהיחסים רעים בהשוואה ל 32% מהיהודים שהעריכו אותם כך. באופן מעניין, רק מיעוט בציבור היהודי (30%) והערבי (23%) סבור כי היחסים ב- 2017 טובים יותר מאשר בשנים הראשונות לאחר קום המדינה. כלומר, מדובר בשסע שאינו מתאחה.

היכולת ללמוד על הערכת הציבור את השסע בעשורים הראשונים שלאחר קום המדינה מוגבלת משום ששאלה כזו על טיב היחסים בין הקבוצות לא נשאלה, למיטב ידיעתנו, עד לאמצע שנות השבעים. יתכן כי הדבר נובע מכך שרמת האינטראקציה של יהודים בישראל עם אזרחים ערבים לא הייתה גבוהה משום שעד 1966 היו הערבים תחת ממשל צבאי. מפתיע אף יותר לגלות שגם בשנות השמונים והתשעים נערכו סקרים ארציים שבהם לא נכלל המיעוט הערבי, כלומר הייתה הדרה שלהם מגבולות דעת הקהל הישראלית באופן שמשקף גם את מה שכונה "נוכחותם החלולה" במרחב הציבורי.יוצאת דופן בהקשר זה היא סדרת הסקרים שערך סמי סמוחה בנוגע ליחסי יהודים-ערבים בקרב יהודים וערבים החל מאמצע שנות השבעים ואילך. ניתן למצוא את נתוני הסקרים הללו במאגר דאטה ישראל.

התחקות אחר התפלגות התשובות לשאלות שבחנו את טיב היחסים בשלושת העשורים האחרונים מגלה שהן בקרב היהודים והן בקרב הערבים הערכת היחסים בין הקבוצות היא השלילית ביותר מבין כל השסעים.

ב- 1987 כאשר התבקשו הנשאלים לדרג את היחסים על פי חומרתם, הדירוג בו בחרו 56% מהנשאלים היה ערבים- יהודים; דתיים-חילוניים; אשכנזים -מזרחים.

גם בשנת 1993 מדרג טיב היחסים היה דומה: השיעור הגבוה ביותר היה של אלו המעריכים את היחסים בין יהודים וערבים כלא טובים, אחריהם יחסי דתיים-חילוניים, ותיקים-עולים ובתחתית המדרג - היחסים בין העדות. ב- 2007 הדירוג היה זהה, אך הערכת היחסים הייתה שלילית יותר (תרשים 2). אירועי השעה גם הם עשויים להשפיע על הערכת חומרת השסעים. כך לדוגמא, בעקבות אירועי אוקטובר 2000 העריכו 93% מהיהודים כי היחסים בין הקבוצות אינם טובים.
יחסים בין קבוצות בישראל (1993, 2007) (%, לא טובים או לא טובים כלל) *ב- 2007 השסע היהודי-ערבי ועשירים -עניים נשאל בכלל האוכלוסייה, והשסעים האחרים רק בקרב יהודים. ב- 1993 המדגם הוא של יהודים בלבד.
מאפייני השסע היהודי-ערבי

כיום 79% מהאוכלוסייה בישראל הם יהודים ואחרים (כולל נוצרים שאינם ערבים וחסרי דת - בדרך כלל עולי ברית המועצות לשעבר) ושיעורם של הערבים חצה את רף ה-20% (ראו לוח 1). השסע שבין היהודים וערבים הוא מוחלט במובן זה שהחלוקה היא לא רק על פי קווי חתך של לאום אלא גם של דת, לשון ותרבות. כמו כן, קיימת סגרגציה גאוגרפית, מערכות חינוך נפרדות ומסלולי חיים שכמעט ולא מתקיימים בהם מרחבים משותפים. השסע הזה מאופיין באי שוויון עמוק במדדים רבים: הקצאת משאבים, רמת החיים, רמת ההשכלה, שיעורי אבטלה, תחולת העוני, תשתיות מגורים, שיעור התעסוקה וההכנסה ואף במדדי בריאות כמו תוחלת חיים ותמותת תינוקות.
אוכלוסייה בישראל לפי לאום (1949, 2016, באלפים) מקור: שנתון 2017, לשכה מרכזית לסטטיסטיקה.
הערכת החומרה של השסע הזה ניזונה מכך שהוא משמש בבואה לסכסוך של ישראל עם מדינות ערב ולסכסוך הישראלי-פלסטיני. התחושה כי מדובר בשסע חמור קשורה מצד אחד, להתחזקות הזהות הפלסטינית בקרב הערבים אזרחי ישראל כמו גם לתסכולם הגובר מהיותם אזרחים סוג ב' במדינה. מצד שני, עומק השסע מתהווה גם לנוכח הפחד הקיומי של הציבור היהודי מפני "האויב מבפנים" המהדהד בזהותו ובאורחותיו ולא פעם גם בעמדותיו את אלו של האויב (למשל תמיכה של הציבור הערבי בחיזבאללה במהלך מלחמת לבנון השנייה). השסע נגוע גם בדעות קדומות של שני הצדדים, מחיקה הדדית של הנרטיב, ושלילה של הזכות להגדרה עצמית ולמדינת לאום של הצד האחר. בסקר "שותפות ערבון מוגבל" לשנת 2017 נמצא ש-67% מהערבים סבורים שאין לישראל זכות קיום כמדינת הלאום של העם היהודי. מנגד, רוב היהודים (58%) סבורים שיש לשלול את זכות ההצבעה ממי שאינו מוכן להצהיר שמדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי.

לכן אם נבחן את השסע לאור השאלה האם השסע היווה מקור לאירועי מחאה ואלימות ולמשברים פוליטיים, ההיסטוריה של היחסים בין הקבוצות אינה יכולה כשלעצמה להסביר את חומרת הערכת השסע.

באופן שעשוי אולי להפתיע מבחינת אירועי מחאה והתנגשויות אלימות מדובר באירועים בודדים בשבעים שנה: יום האדמה ב- 1976 ואירועי אוקטובר 2000. על אף חומרת אירועים אלה, בפרט אירועי אוקטובר 2000 בהם נהרגו 13 אזרחים ערבים מירי כוחות הביטחון, ואשר גרר שבר אמון בין הציבור היהודי והערבי, הרי שיחסית לכך שמדובר בשסע עמוק, הדימוי של השסע חמור יותר מהאיום שלו בפועל.

באשר למשברים פוליטיים הרי ששאלת יחסי יהודים-ערבים לא היוותה סיבה למשבר פוליטי חמור. לאחר אירועי אוקטובר 2000 נאלצה הממשלה בראשות אהוד ברק להקים ועדת חקירה ממלכתית, אך בכך הסתכם הלחץ הפוליטי. העובדה שנושא זה לא גרר משברים פוליטיים מעידה בעיקר על כך שהערבים נעדרי כוח פוליטי. לא זו בלבד שהם סובלים מתת-ייצוג בכנסת, אלא שהם לא היו מעולם שותפים לקואליציה, ולפי סקרי דעת הקהל, יש באופן עקבי רוב בציבור היהודי שאינו רוצה לראותם שותפים לממשלה (כ- 60%) וקרוב ל-80% מהיהודים תמימי דעים שהכרעות קריטיות לגורל המדינה צריכות להתקבל ברוב יהודי בלבד (ראו מדד הדמוקרטיה, שנים שונות).

עם זאת, ניצנים של שינוי נראים כבר. תוכנית 922 שאושרה ב- 2015 ומזרימה תקציבים למגזר הערבי - שעדיין אינם יוצרים שינוי משמעותי, אך מניעים מגמות חיוביות שיש לקוות ישפיעו גם על עמדות הציבור ביחס לשסע זה.

ברובד הסמוי, מעניין לציין שעיון בשאלות של סקרי דעת הקהל מאז שנות השישים מלמד כי המילה "ערבים", שהיום משתמשים בה בעיקר כדי להתייחס לערבים אזרחי המדינה, הייתה בשימוש כללי למשל בהקשר של הסכסוך (לא מדינות ערב אלא "הערבים"). בעבר הקונפליקט עם המדינות השכנות היה מתואר כיהודי-ערבי, ולא השסע הלאומי הפנימי בישראל. בנוסף, לאחר מלחמת ששת הימים כאשר נשאל הציבור לגבי השטחים שנכבשו ההתייחסות הייתה ל"ערבים תושבי השטחים". רק בסוף שנות השמונים החל השימוש במילה "פלשתינים", ובשנות התשעים, בעקבות הסכמי אוסלו אומץ הכתיב "פלסטינים" לתיאור הערבים החיים בשטחי יהודה, שומרון ועזה בשונה מהערבים אזרחי מדינת ישראל. בשנות האלפיים התרחב השימוש במילה פלסטינים בקרב הערבים אזרחי ישראל.

הגדרת הזהות המורכבת הזו באה לידי ביטוי בשאלות הבוחנות את הזהות העיקרית של הציבור הערבי. ב- 2017 שתי הזהויות המובילות היו הערבית (39%) והדתית (מוסלמית/נוצרית/דרוזית) (34%). רק מיעוט הגדיר עצמו בעיקר כפלסטיני (14%), בעיקר מוסלמים, צעירים ומשכילים, ורק אחד מעשרה ערבים אזרחי המדינה רואה בזהות הישראלית שלו העיקרית. זאת בשונה מהציבור היהודי שבו 38% מגדירים עצמם בעיקר ישראלי ו 29% בעיקר יהודי.
הזהות העיקרית (האם אתה רואה את עצמך בעיקר כ...?) (%, ערבים)
מתוך: שותפות בערבון מוגבל, 2017, עמ'29.

חומרת השסעים בתוך החברה היהודית בישראל

סקרי דעת הקהל לאורך השנים כוללים התייחסות לארבעה שסעים עיקריים בתוך החברה היהודית:

דתיים-לא דתיים/חילוניים, אשכנזים- ספרדים/מזרחים, המתח בין ימין ושמאל, ובין עולים וותיקים.

בשנות השישים והשבעים, בהם נשאל רק הציבור היהודי, התמקדו השאלות בשלושה מבין אלה - היחסים בין העדות, דתיים ולא דתיים ועולים וותיקים. בשנים אלה היחסים שהוערכו כלא טובים בשיעור הגבוה ביותר היו בין דתיים-חילוניים, אחריהם יחסי עולים וותיקים ולבסוף היחסים העדתיים.
יחסים בין קבוצות בישראל (1968, 1972) (%, לא טובים ולא טובים בכלל)
בשנת 1997 נותר המדרג דומה. בשאלה שבה לא נכלל השסע הלאומי נמצאה ההתפלגות הבאה של הערכת היחסים בקרב הציבור היהודי: השסע הדתי תפס את הבכורה ושני לו, בפער ניכר, השסע בין ימין ושמאל (תרשים 5).
המחלוקת החמורה ביותר (יהודים, %, 1997)
"בהתייחס למערכות היחסים בין קבוצות שונות בחברה הישראלית דתיים-חילוניים, ימין-שמאל, אשכנזים-מזרחים ועשירים-עניים באיזו מערכת יחסים יש את המחלוקת הקשה והחמורה ביותר?

עשור לאחר מכן, ב- 2007 הדירוג היה דומה, אבל הערכת החומרה הייתה שונה: בניגוד לציפייה שככל שיעברו השנים המתחים בין עולים וותיקים והמתח הבין-עדתי יחלשו - התחזקה בקרב הציבור ההערכה כי היחסים הללו אינם טובים (ראה תרשים 2 לעיל).

ב-2016 כאמור, בקרב היהודים אחרי השסע הלאומי המדרג היה ימין-שמאל, דתיים -חילוניים, השסע המתהווה של עשירים ועניים, וסוגר את הרשימה המתח העדתי (תרשים 1 לעיל).

השסע הדתי

ראשיתו של השסע הדתי עוד בטרם הוקמה המדינה. למעשה, המתח סביב סוגית מעמדה של הדת בא לידי ביטוי כבר במכתב הסטטוס-קוו של בן גוריון והנהלת הסוכנות לראשי מפלגת אגודת ישראל ב- 1947. מלחמות שבת, סוגיות של כשרות (גידול חזירים) - כל אלה מלווים את המדינה מראשיתה.

למעשה לא מדובר במתח דיכוטומי בין שתי קבוצות מובחנות אלא במתח המתקיים בין קבוצות המצויות על רצף של רמת הדתיות. באופן מפתיע לא התחוללו שינויים מרחיקי לכת בגודלן היחסי של הקבוצות, למעט גידול בשיעור המגדירים עצמם חרדים, והצטמצמות בשיעורם של המסורתיים.
מידת הדתיות על פי הגדרה עצמית (%, 1979- 2017) מקורות: נתוני למ"ס שנים שונות, נתוני סקרים מרכז גוטמן.
*מסורתיים - כולל מסורתיים לא דתיים ומסורתיים דתיים.

ברובד הסמוי, מעניין לציין שבשנות השישים והשבעים לא נעשה שימוש במילה חילונים לתיאור אחד מצדי השסע אלא במונח "לא דתיים". וגם ההקשר של השאלה היה מעמדה של הדת בישראל. השאלה נוסחה כך: "יש חילוקי דעות (ויכוחים) בין היהודים על בעיות של דת בישראל. האם אתה חושב שעכשיו היחסים בין הדתיים והלא דתיים הם טובים?". בנוסף, מעניין שבשנים בהן גאה המתח בסוגיות של דת ומדינה, כמו בשנת 1999, הדבר ניכר גם בסקרים, כאשר אחת מאפשרויות ההגדרה העצמית הייתה פרט לחילוני/לא דתי גם אנטי-דתי.

במדרג המתחים בתוך החברה היהודית המתח הדתי מופיע בין המקומות הראשונים דרך קבע. בשנות השישים והשבעים הוא הוביל את מדרג השסעים בחברה היהודית (תרשים 4 לעיל). ב- 1993 הוא היה המתח המוביל בין המתחים בחברה היהודית. ב 1997 הוא הקדים בפער ניכר את השסעים האחרים. ב- 2007 תפס את הבכורה השסע בין עשירים ועניים וב- 2016 הוא מוקם שלישי אחרי המתח הלאומי והמתח בין ימין ושמאל (ראו תרשימים 1,2,5 לעיל).

ההערכה של מתח זה לאורך השנים דומה - בשנות השבעים 75% הגדירו את היחסים כלא טובים, בשנות האלפיים ההערכה נעה בין 66% - 80% שסברו שהיחסים לא טובים.

מבחינת הקריטריונים לחומרת השסע: היותו מוקד למחאה ואלימות ומקור למשברים פוליטיים, מדובר בשסע תוסס ובועט. הפגנות בנושאים הקרובים לליבם של החרדים כמו שבת וכשרות התקיימו לכל אורך שנות קיומה של המדינה. מאז שנות התשעים סוגית השוויון בנטל (גיוס חרדים לצה"ל) הפכה לא רק למוקד מחלוקת פוליטי ומשפטי, אלא גם למוקד בעירה אזרחי. אחת ההפגנות הגדולות בתולדות המדינה היא "הפגנת החצי מיליון" כנגד בית המשפט העליון ב-1999 בעקבות שורה פסיקות שהתפרשו על ידי החרדים כהפרה של הסטטוס-קוו בענייני דת ומדינה.

במישור הפוליטי, זהו השסע הנפיץ ביותר. היות שהמפלגות הדתיות והחרדיות היו שותפות כמעט קבועות בכל הקואליציות מאז קום המדינה סוגיות של דת ומדינה היוו גורם מרכזי למשברים קואליציוניים כבר מהשנים הראשונות: ב- 1951 התרחש משבר סביב סוגית החינוך במחנות העולים, וב-1952 בנושא גיוס בנות דתיות לצה"ל. שורת המשברים בענייני דת ומדינה נמשכת עד היום, רק לאחרונה בנושא המסחר בשבת (משבר "חוק המרכולים").

השסע העדתי

השסע העדתי הוא תולדה של סדקים ברעיון "כור ההיתוך" שהיה שליט בשני העשורים הראשונים שלאחר קום המדינה. שנים אלה היו בסימן מדיניות הממלכתיות של בן גוריון, שהייתה אמצעי לקידום תהליך בניין האומה. רעיון הממלכתיות, גולם מבחינה מוסדית בהקמת מוסדות ממלכתיים, ובמישור החברתי והזהותי הוא בא לידי ביטוי ברעיון כור ההיתוך שמטרתו הייתה להפוך את הקבוצות הרבות - העולים מכל קצוות העולם והוותיקים, הסוציאליסטיים והימנים-ליברלים, ודוברי כל השפות - לעם אחד, שכן בן גוריון סבר ש"או שנהיה עם אחד או שלא נהיה כלל".

גלי העלייה ההמוניים שהגיעו לאחר הקמת המדינה ובשני העשורים הראשונים לכינונה שינו את הדיוקן הדמוגרפי של החברה היהודית בישראל. רעיון כור ההיתוך תבע מחיר כבד של מחיקת זהויות פרטיקולריות, בעיקר של יוצאי אסיה ומאפריקה. השאיפה להיפטר מהסממנים הגלותיים ו"הפרימיטיביים" ולאמץ את הדימוי של "הצבר" באה לידי ביטוי במדיניות שהולידה הדרה ואפליה של העולים החדשים.

עולים אלה לא השתלבו בַּליבה של החברה הישראלית. רבים מהם הופנו למקומות יישוב מרוחקים, והריחוק הגאוגרפי והתרבותי יצר נתק ממרכז ההוויה החברתית. מדיניות זו שהתבססה באופן רשמי על צורכי השעה הייתה נגועה גם בדעות קדומות. ריכוז העולים בשוליים הגיאוגרפיים, החברתיים והתרבותיים של המדינה, כמו גם מדיניות פטרנליסטית כלפיהם ויצירת תלות בינם לבין המוסדות הפוליטיים-מפלגתיים של אותה עת (מפא"י וההסתדרות) הובילו להתגבשותו של השסע העדתי, שיצר שתי קבוצות דיכוטומיות: יוצאי אסיה-אפריקה מול יוצאי אירופה-אמריקה או יוצאי מדינות האסלאם מול יוצאי מדינות המערב. אירועי ואדי סליב ב- 1959 מסמלים את הביטוי הראשון של תסכול ומחאה מצדם של העולים החדשים, שלא תורגם לכוח פוליטי, אך המשיך לבעור עד למחאת שנות השבעים.

עד ראשית שנות השבעים, ועד לצמיחת הדור השני של עולי אסיה-אפריקה קולם לא נשמע במרחב הציבורי ולא היה להם ייצוג פוליטי משמעותי. בראשית שנות השבעים הוקמה תנועת המחאה של "הפנתרים השחורים" (1971) ועל אף "חוסר נחמדותם" של הללו כמאמר ראש הממשלה דאז גולדה מאיר הם חשפו את הסדקים העמוקים בחברה הישראלית ואת הפערים הקיימים בין יוצאי אסיה ואפריקה ליוצאי אירופה ואת המצוקה הקשה של הראשונים. על אף שלא הצליחו לתרגם את המחאה לכוח פוליטי עצמאי משמעותי, הרי שאת המהפך של 1977 שניצניו ניכרו כבר בבחירות 1973 ניתן לייחס להתעוררות התודעה של ציבור זה.

מנקודת המבט של דעת הקהל מעניין לציין שסוקרי שנות השישים הכירו באפשרות של מתח בין העדות השונות, ולכן נשאל הציבור אודות כך (נוסח השאלה השכיח היה: "יש הרבה עדות בישראל, גם אשכנזיות וגם ספרדיות. האם אתה חושב שעכשיו היחסים בין העדות טובים?"). אך הציבור היה "רדום" באשר לפוטנציאל הנפיץ של יחסים אלה. כך, ב- 1968, שנים מעטות לפני התפרצות מחאת הפנתרים השחורים (1971) שהעלו סדר היום את קיומו של שסע עדתי, סברו 73% מהציבור כי היחסים בין העדות טובים ורק 25% סברו שהם אינם טובים. במבט לאחור, ממצא זה מלמד כי דעת הקהל עדיין הייתה שבויה בעת ההיא באידיאולוגיה של כור ההיתוך והתפיסה של הסולידריות החברתית שהבליעה קולות אחרים עדיין הייתה שלטת. גם הפנתרים השחורים לא הצליחו לתרגם את המחאה לכוח פוליטי משמעותי. הביטוי לכוחם הפוליטי של העולים הגיע עם התבגרות הדור השני באמצע שנות השבעים, והוא אחד מהגורמים שהובילו למהפך הפוליטי בשנת 1977.

באמצע שנות השמונים, המזרחים, בני הדור השני והשלישי שהתחנכו או נולדו בארץ, בעיקר המסורתיים והחרדים שבהם, התגבשו ככוח פוליטי בהנהגת מפלגת ש"ס וככוח ביקורתי נגד "ההגמוניה האשכנזית" בחברה ובתרבות. אולם על אף הצלחתה המטאורית של ש"ס בשנות התשעים, הנושא העדתי נותר מאחורי הקלעים הפוליטיים, בעיקר משום שש"ס נחלשה בשל משבר מנהיגות, ובמקביל פנתה יותר ויותר לייצוג נושאים חרדיים מובהקים. היחלשות ש"ס בשנות האלפיים הותירה שוב את המזרחים, בפרט המסורתיים שבהם, חסרי ייצוג פוליטי מובהק והם נפוצו למפלגות אחרות בעיקר בימין ובמרכז.להרחבה על התמורות בש"ס, ראו אטינגר יאיר וניסים ליאון, "באין רועה", המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2018.

אופי הפערים בין הקבוצות

במדינת מהגרים הצפי הוא שכל דור שנולד יהיה מעורה יותר בחברה מהדור שלפניו, ושההבדלים בין ותיקים ועולים, ובמקרה הישראלי בין יוצאי אסיה ואפריקה ויוצאי אירופה ואמריקה יצטמצמו עם השנים. ואכן, מסקרי דעת קהל עולה כי בשנים האחרונות זהו השסע שמוגדר כהכי פחות חזק בקרב היהודים.

אחת הסיבות לתמונה המורכבת היא שבעוד שבעשורים הראשונים היה מדובר בחלוקה קשיחה יחסית - בין יוצאי אסיה ואפריקה (ספרדים/בני עדות המזרח/מזרחים) ויוצאי אירופה ואמריקה (אשכנזים) הרי שבדור השני קל וחומר בדור השלישי הקטגוריות התעמעמו.

לפי נתוני הלמ"ס, רוב האוכלוסייה היהודית בישראל היא ילידת הארץ (76%) ורק 24% ילידי חו"ל. מתוך 1,517,500 ילידי חו"ל השיעור הגבוה ביותר הוא ילידי יבשות אירופה-אמריקה (68%), כאשר כשני שלישים מהם עלו אחרי 1990, כלומר הם ברובם עולי ברית המועצות לשעבר. רק כשליש ממי שלא נולדו בארץ הם ילידי אסיה ואפריקה (תרשים 7). מתוך 4,872,800 ילידי הארץ, 59% הינם דור שני לילידי ישראל, כ-19% הינם ילדים לאב שיבשת מוצאו אירופה-אמריקה, 12% לאב שיבשת המוצא שלו היא אפריקה, ו- 10% יבשת המוצא של אביהם היא אסיה (תרשים 8). כלומר יש רוב שהם צברים דור שני, מה שתורם לעמעום קטגורית ארץ המוצא.
ילידי חו"ל לפי ארץ מוצא (יהודים, %) ילידי הארץ לפי ארץ המוצא של האב (יהודים, %)
בנוסף, העובדה שיש שיעור גבוה של זוגות מעורבים תורמת אף היא לטשטוש האבחנה העדתית. בשנות התשעים ההערכה היתה שכ-28% מהזוגות הנשואים הם מעורבים.Okun, B. S., & Khait-Marelly, O. (2008). Demographic behaviour of adults of mixed ethnic ancestry: Jews in Israel. Ethnic and Racial Studies, 31(8), 1357-1380.‏ תהליך זה משתקף גם בסקרי דעת הקהל: בסקר מדד הדמוקרטיה לשנת 2017 15% הגדירו עצמם מעורבים או לא מזרחים ולא אשכנזים. דוברין, נורית. סבירסקי, שלמה, אתי קונור-אטיאס ואביב ליברמן. Sasson‐Levy, O. (2013, March). A different kind of whiteness: Marking and unmarking of social boundaries in the construction of hegemonic ethnicity. In
עם זאת הנתונים מלמדים כי עדיין קיימים פערים עדתיים, אפילו בקרב בני הדור השני והשלישי. לדוגמא, בתחום ההשכלה: הסיכויים של המשתייכים למוצא אחר (אירופה אמריקה, ישראלים, בני מוצא מעורב ועולי בריה"מ) לרכוש השכלה אקדמית גבוהים פי 2-3 מאשר יוצאי אסיה-אפריקה. שוויון הזדמנויות בהשכלה חסמים דמוגרפיים וסוציואקונומיים, סדרת ניירות עבודה מספר 91, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 2015. בתחום השכר: עדיין גם שבעה עשורים לאחר הקמת המדינה גברים אשכנזים דור ראשון ושני מרוויחים יותר בהשוואה גברים מזרחים דור שני ודור ראשון. גם שכרן של הנשים האשכנזיות גבוה מזה של נשים מזרחיות אם כי הפער בהכנסה נמצא במגמת צמצום. תמונת מצב חברתית 2017, מרכז אדווה, 2018. מעבר לכך נראה שבחברה עדיין קיימים סטריאוטיפים שליליים ביחס למזרחים, וכן אפליה, שהיא בדרך כלל סמויה אך קיימת. Sociological Forum (Vol. 28, No. 1, pp. 27-50).‏

לאורך השנים חלו תנודות בהערכת חומרת השסע. במדד הדמוקרטיה לשנת 2016 רק מעטים (1.5% בקרב היהודים) הגדירו אותו כשסע החזק ביותר, והוא "התדרדר" לתחתית דירוג חומרת השסעים. באופן מפתיע, לפני כעשור, עדיין 55% מהציבור סברו כי היחסים בין מזרחים ואשכנזים אינם טובים. אך עם זאת, למרות ההערכה של רוב הציבור כיום כי לא מדובר במתח חזק הרי שבשיח הציבורי הוא חי ותוסס, והדיונים אודות "השד העדתי" ממשיכים להתקיים כל העת, והם כפצע פתוח בחברה הישראלית.ראו למשל סדרת התעודה "סאלח, פה זה ארץ ישראל" שעוררה דיון נוקב בשסע העדתי ב- 2018.

השסע בין ותיקים ועולים

השסע בין ותיקים ועולים מופיע ונעלם בסקרי דעת הקהל, מה שמשקף גם את התהליכים שהתרחשו במרחב החברתי והפוליטי. בשנים בהן היו גלי עלייה משמעותיים ובתקופת הקליטה וההסתגלות של העולים לחברה - המתח ניכר.

בראשית שנות המדינה לא נכללו העולים החדשים שזה עתה הגיעו בין הנסקרים. באופן מעניין, בתקופה ההיא נערכו שני סקרים שבחנו את המדיניות כלפי העולים בקרב תושבי המדינה, שהיו רובם ככולם עולים ותיקים יותר ופחות ומעט מאוד "צברים", ילידי הארץ. מממצאי הסקרים הללו ניכרת עמדה מודאגת ומתנשאת של אזרחי המדינה הצעירה, רובם ככולם יוצאי אירופה ביחס לעולים.ראו בלאנדר, דנה, 2004. 'בניין אומה מנקודת מבטה של דעת הקהל', סוציולוגיה ישראלית ו(1): 9-37.

המתח הזה "התחלף" בשנות השבעים והשמונים בשסע העדתי ולא הוגדר עוד כשסע בין ותיקים ועולים. שסע זה שב והופיע בסקרי דעת הקהל עם גלי העלייה ממדינות חבר העמים ומאתיופיה בשנות השמונים והתשעים, אשר שיבצה קבוצות חדשות בפסיפס של החברה הישראלית. למעשה 53% מילידי חו"ל היהודים החיים בישראל עלו אחרי 1990 (803,300), ואם מוסיפים לכך את ילידי הדור השני מדובר בכמעט רבע מהאוכלוסייה היהודית שמשתייכים לדור הראשון או השני של העולים מאז 1990.

על אף שכביכול הופקו הלקחים מקליטת העלייה ההמונית של יוצאי אסיה ואפריקה ועל אף ההבדלים בין ישראל של שנות החמישים וישראל של שנות התשעים, עדיין היו מהמורות בתהליך הקליטה וההסתגלות של העולים מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה לחברה הישראלית.

מסקרי דעת הקהל עולה שבשני העשורים הראשונים שלאחר העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר המתח בין העולים החדשים והחברה היהודית-ישראלית היה מורגש. כך למשל בשנת 2007 סברו 62% מהציבור היהודי שהיחסים בין עולים לוותיקים (כשהכוונה בעיקר ליחסים בין הוותיקים לעולי ברית המועצות ואתיופיה) אינם טובים. אולם בשנים שעברו מאז התעמעמו קווי ההפרדה בין עולים וותיקים, כפי שניכר גם בהיחלשות כוחן, ואף בהיעלמותן של מפלגות "רוסיות", בשונה מהמציאות הפוליטית של שנות התשעים. ולראיה, ב- 2016 הציבור כלל לא נשאל אודות המתח הזה, ללמדנו שהוא אינו נחשב לשסע מרכזי בהוויה הישראלית כיום.

השסע האידיאולוגי

מלחמת ששת הימים היא קו פרשת המים בשסע האידיאולוגי המרכזי בישראל. בשני העשורים הראשונים לקום המדינה החלוקה בין ימין ושמאל הייתה בעיקר לאורך קווים של אידיאולוגיה כלכלית (כלכלה סוציאליסטית מול ליברלית) ושל אוריינטציה למעצמות - לארה"ב או לברה"מ. מלחמת ששת הימים טרפה את הסדר הקיים במובן זה שהיא הולידה את הקטגוריות של ניצי ויוני, דהיינו החלק בציבור שמזוהה עם רעיון ארץ ישראל השלמה והחלק שמזוהה עם הנוסחה של "שטחים תמורת שלום". שסע זה היווה קרקע פורה לצמיחתן של תנועות אזרחיות משמעותיות - גוש אמונים מהצד הניצי ושלום עכשיו מהצד היוני, וכן היווה חומר בעירה למחאות פוליטיות ולהפגנות סוערות במהלך השנים ואף לאלימות פוליטית למשל בפינוי ימית, במחאה כנגד הסכם אוסלו, לפני רצח רבין ובמחאה כנגד תוכנית ההתנתקות.

בעוד שבראשית שנות המדינה הכף נטתה באופן ברור לצד השמאלי, שהיווה את הרוב, בשנות השבעים, ביטא המהפך הפוליטי של 1977 שינוי במאזן הכוחות. המהפך העיד על התחזקות ניכרת של הימין, שהפך במהלך שנות השמונים לשווה כוח למחנה השמאל - מה שבא לידי ביטוי בתוצאות צמודות בבחירות בשנות השמונים והיווצרות של שני גושים פוליטיים. על אף שבמהלך השנים חלו תנודות הרי שניתן לומר שהמגמה הכללית מאז "המהפך" היא שקיים רוב בציבור המזהה עצמו כימין:

ב-1981 46% הגדירו את עצמם ימניים, 39% במרכז; ו-15% בשמאל. בשנת 2007 52% מהציבור הגדיר את עצמו ימני 26% הגדירו את עצמם במרכז; ו-22% הגדירו את עצמם שמאלנים. במדד הדמוקרטיה 2017 שנערך בקרב מדגם מייצג של הציבור הגדירו עצמם 42% כימין, 25% מרכז ורק 23% כשמאל. השאר לא השיבו.

בתקופות של משא ומתן מדיני או של איום בטחוני ממשי (מלחמה, אירועי טרור) מתחדד השסע היוני-ניצי והמחלוקות עולות אל מעל לפני השטח. עם זאת כפי שניתן לראות מנתוני מדד הדמוקרטיה 2016, למרות שמדובר בשסע הפוליטי ביותר, ההערכה שלו כמתח החזק ביותר אינה נחלת הציבור. רק 26% מהיהודים סברו כי זהו המתח החזק ביותר, ובקרב הערבים, שאולי בעיניהם אין הבדל בין הימין והשמאל במפת המפלגות הנוכחית, רק 6% סברו כי זהו המתח החזק ביותר (ראה תרשים 1 לעיל).

השסע בין עשירים ועניים - שסע חדש?

ישראל של שנות החמישים והשישים נחשבה מופת של חברה שוויונית. הצנע בראשית שנות המדינה, יחד עם אידיאולוגיה "צברית" של סגפנות והסתפקות במועט, וכל זאת תחת מעטה של אידיאולוגיה סוציאליסטית אפשרו את קיומה של ישראל כמדינת רווחה.

עד שנות השבעים נחשבה ישראל לאחת המדינות השוויוניות ביותר. אולם מסוף שנות השמונים ועד היום ניכר גידול במדדים שונים של אי שוויון.בן-דוד דן וחיים בלייך, עוני ואי שוויון בישראל: התפתחויות לאורך זמן ובהשוואה ל OECD.בתוך: דן בן- דוד ) עורך), "דו"ח מצב המדינה - חברה, כלכלה ומדיניות 2013", 2013, מרכז טאוב, 17-68. במקביל לגידול זה החל העניין המחקרי והציבורי באי השוויון, ומאז ראשית שנות השמונים מפרסם הביטוח הלאומי את דוח ממדי העוני. ככל שהתרחב אי השוויון וככל שגברה המודעות לקיומו, התחדד השסע שבין עשירים ועניים, אלא שבשנות השבעים הוא עדיין "נבלע" בתוך השסע העדתי, שכן הייתה חפיפה ניכרת בין מעמד כלכלי-חברתי וארץ מוצא.

באופן שמשקף את הלכי הרוח בחברה גם בסקרי דעת הקהל שאלות אודות פערים בין עשירים ועניים ובאשר להשפעת מדיניות הממשלה על פער זה החלו להישאל רק בשנות השבעים וראשית שנות השמונים. בשנת 1982 נשאל הציבור לגבי מדיניות ממשלת הליכוד דאז של ליברליזציה והשפעתה על הפער. נוסח השאלה היה "המהפך שעשה הליכוד גרם לכך שהעניים נעשו עוד יותר עניים והעשירים עשירים יותר", אך שני שלישים מהציבור לא הסכים עם הקביעה הזאת. באמצע שנות השמונים הופיעו שאלות שהתייחסו לפער ההכנסות בין עשירים ועניים ותפקידה של הממשלה בהקשר זה. 73% סברו שעל המדינה לעשות מאמץ לשם כך. כלומר, התפיסה השלטת בקרב הציבור היא שצמצום הפער הוא תפקידה של המדינה וכי עליה להתערב באמצעות מיסוי וקצבאות על מנת לקדם תכלית זו (על התפיסות הכלכליות של הציבור ראה כאן).

עם זאת התייחסות לפער בין עשירים ועניים כבעיה לאומית, שהיא בעלת קיום נפרד מהסוגיה העדתית, באה לידי ביטוי רק בשנות התשעים. לדוגמא, נוסח השאלה בסקר שנערך ב- 1990 היה: עד כמה אתה מוטרד משורה של בעיות, שאחת מהן הייתה הפער בין עשירים ועניים. 57% מהציבור העריכו את הפער הזה כמטריד מאוד. בשנת 2007, 79% מהציבור הגדירו את היחסים בין עניים ועשירים כלא טובים. בדיעבד, ממצא זה ניבא את המחאה החברתית של 2011, שבמובן מסוים הייתה לראשונה מחאה עם אופי מעמדי.

אולם כעשור לאחר מכן, ב- 2016, רק מיעוט קטן סבור שזהו המתח החמור ביותר והוא מדורג במקום הלפני אחרון במדרג חומרת השסעים. רק 8% מהיהודים ושיעור זהה בקרב הערבים סבורים כי זהו המתח החזק ביותר. עם זאת, במדד הדמוקרטיה לשנת 2017 60% מהציבור הביעו דאגה שהפערים הגדולים בהכנסות של אזרחי ישראל פוגעים באופי הדמוקרטי של המדינה.

אחרית דבר: האם השסעים הם סכנה לדמוקרטיה הישראלית?

על רקע הקיטוב העמוק בחברה הישראלית מתעוררת השאלה האם הדמוקרטיה היא המשטר המתאים למבנה חברתי כה מפוצל? בעבר, היה נהוג לחשוב שדמוקרטיה לא יכולה להתקיים בחברות מקוטבות בשל הקושי למצוא מכנה משותף ולהגיע להסכמות, ובשל העיקרון המכונן של הכרעת הרוב. אולם בעשורים האחרונים התפיסה היא שדווקא הדמוקרטיה יכולה להביא מזור לחברות אלה, ולאפשר להן להתקיים כיחידה מורכבת, שיכולה לתפקד באופן יציב ולהבטיח את זכויות האדם של קבוצות ויחידים. לפי גישה זו דמוקרטיה היא מנגנון ליצירת סדר בחברות שסועות, והיא מתקיימת בהן כנגד כל הסיכויים. הדמוקרטיה, ביסודה, כצורת משטר וכתרבות פוליטית, פועלת כשיטה לניהול ולעיבוד קונפליקטים באמצעים לא אלימים, גם אם לא מובילה בהכרח לפתרונם. המוסדות הדמוקרטיים מאפשרים להכיל את הקונפליקט, לבטא אותו, ולעצב אותו מחדש כדי להמשיך להתמודד איתו גם בעתיד. הדמוקרטיה אינה מעלימה את הקונפליקטים שכן כל ניסיון כזה כרוך בהכרח במחיקת זהויות, בהשתקת קולות אופוזיציוניים, בהדרה של מיעוטים וברמיסת זכויותיהם ושל כל מי שנתפס כ"אחרים".

מכאן נגזר תפקידם החשוב של המוסדות הממלכתיים והפוליטיים. הם אלה שאמונים על ההגנה על ערכי היסוד הדמוקרטיים ועל השמירה על כללי המשחק הדמוקרטים. נבחרי הציבור ומשרתי הציבור צריכים לפעול כדי לתעל את האינטרסים של הקבוצות השונות לעבר הטוב המשותף. אסור להם להגביר את העוינות והקיטוב בין חלקי החברה, על אף שהפיתוי לכך גדול, שכן מתחים חברתיים הם חומר בעירה פוליטי שעשוי להביא להצלחה אלקטורלית. הדרה של קבוצות של "אחרים", דעות קדומות, סימון קבוצות כשעיר לעזאזל, כאויבות מבפנים, כל אלה עלולים להחריף את המציאות החברתית ולהביא לקיטוב שיפגע ביכולת לקיים את המשטר הדמוקרטי. לאור זאת, יש לשמור על הדמוקרטיה, כצורת משטר וכתרבות פוליטית, משום שהיא מתווה את המסגרת המשותפת שבתוכה יכולה להתקיים החברה הישראלית על כל שסעיה ושבטיה.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ד"ר דנה בלאנדר

# data[].attributes.attachment_link.title
שסעים ישנים וחדשים בחברה הישראלית - מבט מסקרי דעת קהל

# data[].attributes.attachment_link.description
"מפגש השבטים" שמתאר בן גוריון ו"נאום השבטים" של הנשיא ריבלין מבטאים את המאפיין המשמעותי ביותר של החברה הישראלית מראשיתה: היותה חברה מרובת קבוצות, שביניהן קיימים מתחים ומחלוקות. מאפיין זה הופך את החברה הישראלית לחברה משוסעת לעומק Deeply Divided Society .

# data[].attributes.headline
עודד הרוש עיתונאי כאן 11 - בנושא פריפריה חברתית-גיאוגרפית והשסע העדתי כיום

# data[].attributes.subject
עודד הרוש עיתונאי כאן 11 - בנושא פריפריה חברתית-גיאוגרפית והשסע העדתי כיום

# data[].attributes.headline
על פוליטיקה ושסע עדתי - תנועת תור הזהב: ציונות דתית מזרחית 

# data[].attributes.subject
על פוליטיקה ושסע עדתי - תנועת תור הזהב: ציונות דתית מזרחית 

# data[].attributes.body
https://www.mekomit.co.il/%D7%91%D7%A2%D7%93-%D7%AA%D7%95%D7%A8-%D7%94%D7%96%D7%94%D7%91/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כותב אורח: מאיר בר מימון

קיר הפייסבוק שלי משופע לאחרונה בהצהרות נגד תנועת תור הזהב, ההצהרות נעות בין היסטריה וחרדה אשכנזית קיומית לביקורת רפה, ומעט מאוד תמיכה. חלק מהתגובות האשכנזיות היו משהו בסגנון: "הם רוצים לבטל את האשכנזים, הם רוצים להעלים אותנו", "חסן חלאה", "הם אלימים", ועוד תופינים מבית מדרשו של השמאלבן. לא יכולתי שלא להיזכר בשיח שיצא מפיהם של ההורים של האנשים האלה, שיח בסגנון "הערבים רוצים לזרוק אותנו לים".

אז ראשית, מהיכרותי עם חברי "תור הזהב", פולנים יקרים, אתם יכולים להירגע. אף אחד לא יזרוק אתכם לים, בסך הכול חבורה של אנשים שלא רוצה לחיות תחת הצל הלבן שלכם. לגיטימי, האין כך הדבר?

אך לא לפולנים אני פונה כאן, אלא למזרחים שמעקמים את פרצופם. לא לפולני בינוני וסביר כמו עודד כרמלי, שכתב טור מביך שנראה כאילו הוא הקליד אותו באייפון שלו בזמן שהוא ישב בשירותים, וכעת כל הפולנים חוגגים עליו. אלא לטור היפה של תמר בן דוד שפורסם ב שיחה מקומית. אליה ואל כל אלה שבוחרים לשתוק או לפקפק.
> תמר בן דוד: הציונות לא יכולה להיות "תור הזהב" של המזרחים מה שבן גוריון לקח
לוּס איריגארי (Luce Irigaray) טענה לאורך השנים שאין היא רוצה שוויון זכויות ולהיות דומה לגבר, אלא ראשית היא דורשת שנשים תהיינה קבוצה מובחנת, עם מערכת תרבותית מלאה וארגון פוליטי שיאפשר לאישה לכונן את עצמה הרחק מהמבט הגברי. רק אז, כשהאישה משוחררת לחלוטין מהשיח הגברי, היא תדרוש הכרה מלאה ושוויון זכויות.

איריגארי הואשמה במהותנות ובניסיון נואל לייצר מהות נשית ולהגביר את המחיצות במקום לפעול למען שחרור אמיתי. ואם אכן נייצר משהו נשי, מה זה בדיוק הנשי? על איזה בסיס נייצר נשיות? ענו לה נשים רבות. במובן מסוים הביקורת על איריגארי מוצדקת אך אין בה כדי לבטל את הרעיון המקורי - לא להיות שווה ודומה לגבר, להיות שונה אך שווה.

נשים אולי אכן לא יכלו אז לייצר זהות נשית מובחנת שאינה תחת המבט הגברי (לדעתי התהליך התחיל בעשור האחרון ואיריגארי עדיין לא אמרה את המילה האחרונה, אך זה נושא למאמר אחר), אך מזרחים יכולים גם יכולים.

העולם המזרחי הוא עולם ומלואו, כל קבוצה של יהודים שהגיעה ממדינה ערבית הרי שונה מקבוצה אחרת ולה מנהגים תרבותיים ודתיים שונים מקבוצה אחרת. יתרה מכך, כמעט לכל קבוצה יהודית במדינות ערב יש דיאלקט אחר של יהודית-ערבית: מה שנקרא בוולגריות בישראל "מרוקאית", "טוניסאית" וכו׳. רק לפני מספר חודשים למדתי שהוריי שייכים לקהילת ליבורנו בטוניס, שזוהי קהילה שונה משאר קהילות טוניס, ולה דיאלקט אחר ומנהגים מעט שונים, ונכון הדבר ליהודי מרקש מול יהודי פס ומקנס, לקהילת טיטואן שחלק גדול ממנה עבר לאלג׳יר אך עדיין שמרה על הדיאלקט שלה ואף הגדילה לעשות והוציאה עיתון ביהודית-ערבית ובצרפתית באלג׳יר, ששמו היה "טיטואן".

אין אנחנו צריכים להמציא אותנו יש מאין, הכול קיים, לכל קהילה וקהילה יש את השורשים שלה, ותרבות שלמה שעברה תהליך הכחדה על ידי דור בן גוריון.
הפנתרים ואנחנו
תמר בן דוד שואלת מדוע אין הכרה בפנתרים השחורים במצע התנועה, ולא מבינה מדוע אין הקשר אוניברסלי רחב יותר של זכויות אדם. איפה ואדי סאליב? היא שואלת. אך תמר בן דוד שואלת את השאלות הלא נכונות, ולצערי הרב, המאמר הקצר שלה אינו אלא שעתוק של השיח השמאלבן.

לפני מספר שנים ישבתי באמסטרדם לשיחה עם הומו מצרי פילושמי, אוהב ישראל. זה היה עצוב לראות כיצד שברתי את האהבה שלו למדינה בשיחה אחת. הוא שאל אותי מאיפה הוריי, עניתי מטוניס, הוא שאל אם אני יכול להבין ערבית, אבל אם לא אז לא נורא, נוכל לדבר בטוניסאית כי הוא מבין קצת. עניתי לו שאני לא יודע טוניסאית כי אמי לא הנחילה לי את שפתה. שמעתי את הסדקים בקולו. למה? הוא שאל. קוראים לזה ציונות לבנה, עניתי לו.

"אם כך ישראל צריכה להיות מדינה טוטליטרית חסרת רחמים, אחרת אין הסבר אחר להכחדה של תרבות", הוא ענה לי, ולא יכולתי שלא להסכים איתו.
> מזרחית בשמאל: להגדיר את הבית מחדש
אני לא רוצה להסתמך על מאבקי זכויות אדם. אני לא רוצה לצקת תוכן אוניברסלי של שיח מעמדי (הכל כמובן חשוב ויפה). אני ראשית רוצה את מה ששלי ונלקח ממני, את תרבותי ואת שפתה של אמי. אני רוצה לדבר עם אמי, לא בעברית הרצוצה שהיא הנחילה לי, אינני רוצה עוד לשמוע את השעבוד הפולני-אשכנזי במשפטיה של אמי, אני רוצה לשמוע את עברה, את חייה, את תרבותה.

לאשכנזים יש את אירופה, הם נתלים בה, מאמצים בכוח את תרבותה, אונסים את המורשת שלה ולוקחים בעלות על מוצארט. למזרחים אין אפילו מדינות שאליהן אפשר לחזור. טוניס סגורה בפניי, אלג׳יר, לוב, עיראק, סוריה לבנון, תימן - מדינות שלמות שפעם המזרחים היו חלק אינטגרלי מחייהן - הפכו להיות גן עדן אבוד בגלל הציונות הלבנה, והמזרחי נכנס למצב של מלנכוליה מתמדת וגעגועים לעבר שאינו יכול להיות מושג.

תמר בן דוד רוצה נרטיב היסטורי מזרחי - האין זו בדיוק המטרה של התנועה הזו? לגרום למזרחים, לדור השני והשלישי להפסיק להתבייש בשפת אימם?

אומר כעת משהו שאולי יעצבן אנשים אך יש לומר אותו - הקשר ביני לפולני אינו שונה מהקשר בין שיעי לסוני. שנינו בני אותה דת, אך כאן זה נגמר. האירועים ההיסטוריים של יהודי אירופה, קשים ככל שיהיו, אינם האירועים שלי, ואיני צריך להפנים אותם, בטח ובטח שאיני צריך להפנים את טראומת השואה שלהם.

אנחנו לא חיים במציאות ההיסטורית של הפנתרים השחורים, ישנם הרבה מאוד מזרחים שנמצאים בעמדות מפתח והתקדמנו כלכלית. כעת הגיע הזמן להחזיר את מה שנלקח מאתנו בכוח - את העבר שלנו, כדי שנוכל לכונן הווה.
מזרחיות ושלום
ולגבי הציונות המזרחית - הכמיהה לארץ ישראל ולהתיישבות מחדש במרחב אינה בבעלות הציונות האשכנזית. גם מזרחים חלמו על ארץ ישראל, גם הם שרו עליה שירים, וגם הם כמהו להגיע לארץ המובטחת. אך לא בצורה של הפולני, לא כנטע זר במרחב, אלא כעוד אתנוס שלוקח חלק במרחב הערבי, שאינו שונה מהערבים. אתנוס שאינו רואה בערבים חיות טרף ואינו חושב שישראל צריכה להיות וילה בג׳ונגל, כי המזרח התיכון אינו ג׳ונגל.

גם אני מתנגד לציונות ורואה בה שורש כל חטא, אך אי אפשר להילחם בה ולנצח בקלות. ובכלל, מדוע לבקש ממזרחים להפסיק להיות ציונים בעוד האשכנזים נוהרים לקלפיות ומצביעים למפלגות ציוניות מפלות ומדירות כמו מפלגת העבודה, יש עתיד, הליכוד, הבית היהודי ואף מרצ?

דווקא רעיון המצאת ציונות מזרחית יכול לעזור בביטול הציונות של בנט, ביבי ובוז׳י ושל גלאון. הנה ציונות חדשה שלא מגיעה מאירופה, שאינה קולוניאלית, אלא ציונות שמדברת בערבית. וכן, ציונות שמדברת ערבית, ששורשיה נטועים עמוק במזרח התיכון ובתרבות המוסלמית-יהודית, יכולה לפתור את הסכסוך בהרבה יותר קלות מאשר הציונות שרואה בערבים חיות טרף.

ודבר אחרון, מתי בפעם האחרונה השמאלבן יצא ביוזמה של תנועה חדשה רדיקלית שמבקשת לטרוף את הקלפים? במקום לשנות, השמאלבן מעדיף לכתוב מאמרים בעיתון הארץ ואז ללכת להצביע מרצ תוך שהוא משחרר קיטור בפייסבוק. וכי מדוע שהוא ינסה לשנות? הרי פני הארץ הם פניו, והמערכת הפוליטית כולה, אף ש״ס, הרי היא חלק מהמבנה הקיים של השמאלבן. ישראל היא מדינה אשכנזית והאשכנזי הוא הישראלי.

כינון תרבות מזרחית עצמאית מהמבט הלבן, כזו שלא תסכים לאקט הכינון האשכנזי תוביל בסופו של דבר לשבירת המונופול על הישראליות ותגרום לאשכנזי לצמצם את ההזדהות האוטומטית שלו עם המונח ישראלי, תהליך שכבר מתחיל לקרות עכשיו.

אתם רוצים שהמזרחים יהיו שמאל? אתם רוצים שהם יעשו שלום וידברו על זכויות אדם ומעמדות? תנו להם, תנו לנו, קודם להפסיק להתבייש בהורינו. אפשרו לנו לכונן זהות מזרחית חדשה, ואז נתחיל לדבר על שלום אמיתי. בינתיים, האשכנזים יכולים לעבוד קשה יותר ולתקן את הזוועות שהם עשו במזרח התיכון.

ובסופו של דבר, אתם יודעים מה? אתם, אתם האשכנזים והמזרחים שחוששים מהתהליך, יכולים לצעוק כמה שאתה רוצים. אתה יכולים להמשיך ולומר שחסן הוא חלאה. בסופו של יום, המהפכה המזרחית כבר כאן, ממאור זגורי לחנה אזולאי הספרי, מעדי קיסר לארז ביטון. אנחנו כאן, ואנחנו נמשיך לפתח את מה שנלקח מאתנו, ואיך אמר חסן? "או שתחיו עם זה, או שתחיו עם זה".
מאיר בר מימון חי ועובד בפריז, הוא דוקטור למקרא ולתיאולוגיה יהודית-ערבית, מזרחי, יהודי, והומו. > למה בדואים עוברים על החוק כל הזמן?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
מאיר בר מימון

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
מירון רפופורט

# data[].attributes.attachment_link.title
"תור הזהב": כי עכשיו תורנו לשבור את המונופול האשכנזי על הישראליות - שיחה מקומית

# data[].attributes.attachment_link.description
כותב אורח: מאיר בר מימון קיר הפייסבוק שלי משופע לאחרונה בהצהרות נגד תנועת תור הזהב, ההצהרות נעות בין היסטריה וחרדה אשכנזית קיומית לביקורת רפה, ומעט מאוד תמיכה. חלק מהתגובות האשכנזיות היו משהו בסגנון: "הם רוצים לבטל את האשכנזים, הם רוצים להעלים אותנו", "חסן חלאה", "הם אלימים", ועוד תופינים מבית מדרשו של השמאלבן.

# data[].attributes.headline
על פוליטיקה ושסע עדתי - תנועת תור הזהב: ציונות דתית מזרחית 

# data[].attributes.subject
על פוליטיקה ושסע עדתי - תנועת תור הזהב: ציונות דתית מזרחית 

# data[].attributes.body
https://news.walla.co.il/item/2935641

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
60 פעילים חברתיים החליטו להקים את תנועת "תור הזהב" לאחר ש"לא מצאו בית פוליטי". הם כופרים בחלוקה לימין, שמאל ומרכז, אך נחרדים מההשוואה ליש עתיד. בריאיון לוואלה! NEWS הם מגדירים את התנועה מסורתית ומזרחית, ומתעקשים: "זו לא תנועה סקטוריאלית"

כתב: עמרי נחמיאס; עריכה: אביב אברמוביץ'; עריכת וידאו: שניר דבוש; צילום: יותם רונן, עמוד הפייסבוק "לא נחמדים ולא נחמדות", עמוד הפייסבוק "גבעת עמל - נלחמים על הבית"

הבחירות הכלליות אמנם לא נראות באופק, אבל יש מי שכבר מתכונן אליהן ברצינות: תחת השם "תור הזהב" קמה בשבועות האחרונים תנועה חברתית מזרחית חדשה, שמאגדת בתוכה עשרות פעילים חברתיים מרכזיים מתחומי התרבות, המוזיקה, הדיור הציבורי ותחומים נוספים. התנועה, שזוכה לשם "תור הזהב", מבקשת לקחת את השיח המזרחי שעלה לכותרות במערכת הבחירות האחרונה צעד אחד קדימה – לגוף שיילחם על שוויון הזדמנויות עבור תושבי הפריפריה.

עם מייסדי התנועה נמנים אופיר טובול, שמקדיש את השנים האחרונות לקידום תרבות בפריפריה, והקים מיזמים כמו אתר "קפה גיברלטר" והוצאת הספרים "טנג'יר". בהכשרתו כעורך דין השתמש כדי לקדם חלופות לשיטת הכליאה הנוכחית בישראל. "בתי כלא לא משיגים את המטרה שלה הם נוצרו, ומבזבזים את כספי משלם המסים", הוא אומר. "במקום זה, עדיף לבחון חלופות של שיקום וחינוך". גם כרמן אלמקייס-עמוס, פעילה חברתית בתחום מאבק הדיור הציבורי וגבעת עמל, וממקימת "לא נחמדים-לא נחמדות" היא אחת המייסדות של "תור הזהב".

בשיחה עם וואלה !NEWS הם נזהרים משימוש ברור במילה "מפלגה", ומכנים את התנועה החדשה: "בית פוליטי אזרחי, חברתי, שיכול להיות שבעתיד ישתלב במפלגה עצמאית או לא". לדברי טובול, "בינתיים נהיה עסוקים בצבירת כוח אזרחי, התאגדות, פנייה לקהל שיכול להזדהות עם המסרים שלנו. הדבר הראשון שנדבר בו זה חינוך, תרבות וייצוג בפרסומות. נתקוף את הנושא עד הסוף כדי לשנות בו את השיח. כמו שעשינו בנושא של השטרות. כגוף מאורגן, זה הרבה יותר קל".

עוד בוואלה! NEWS:
המשטרה התנצלה על עיכוב עיתונאי וושינגטון פוסט: "מכבדים חופש העיתונות"
חסידיו של פינטו ממאנים לקבל את הגזרה: "היום העליבו את התורה"

באתר התנועה מפרטים 60 המייסדים את החזון המנחה, שלראייתם יכלול את ביטול הפריפריה, בין היתר באמצעות רפורמת קרקעות, שתיצור לדבריהם צדק חלוקתי, פיתוח של תחבורה ציבורית זולה ומהירה, ביטול החינוך המקצועי בעיירות הפיתוח, ביטול ההעסקה הקבלנית בשירות המדינה, ועוד שורה של צעדים שיבטיחו שוויון מלא בסמלי המדינה, שמות הרחובות, הפרסים ותקציבי התרבות לכל האוכלוסיות במדינה. "אחרי 70 שנה שבהן עמדנו בצד ולקחנו חלק בתנועות פוליטיות, באידאולוגיות דוגמטיות ובזרמים דתיים שלא נוצרו על ידינו, לא נועדו עבורנו ולא משרתים אותנו, הגיע הזמן של ישראל השנייה לעבור לקדמת הבמה, ולהפוך מפריפריה למרכז. עכשיו תורנו".

למה צריך את התנועה שלכם? לא מצאתם מישהו במפלגות הקיימות שמייצג אתכם?

אלמקייס: "לא, לא מצאתי את עצמי במפלגות הקיימות. יש לי חברי כנסת שאני אוהבת, כמו אורלי לוי, אבל אין לי בית. הרבה אנשים מרגישים אותו דבר, שאין להם ייצוג או בית פוליטי. זה ייקח זמן. זו לא עבודה לחודש ולא שנה. זו ריצה למרחקים ארוכים. יש לנו סבלנות. נגיע לכל מקום בארץ. נפגוש אנשים. זה מה שצריך לקרות".

אתם נמנעים מלהצהיר במפורש שתקימו מפלגה, אבל איך תצליחו לתרגם את הצעדים שלכם, שמדברים על שינוי בחוקי יסוד והקצאת תקציבים, בלי מפלגה?

טובול: "אנחנו כן שואפים שיהיה לזה ביטוי מפלגתי אבל זה לא חזות הכול. השמאל המפלגתי למשל נמצא בקאנטים כבר 20 שנה, אבל יש לו מוקדי כוח בתקשורת ובבתי המשפט שמשאירים אותו רלוונטי. יש הרבה מוקדי כוח ואנחנו רוצים להגיע לכולם".

"מה המצע המדיני של כחלון? או לפיד? או בוז'י? חוץ מלצעוק ביטחון ביטחון? בנושא הפלסטיני אין היום הבדל בין ימין לשמאל"

בחזון שפרסמתם נשמעת ביקורת על "זרמים שלא נוצרו על ידינו", אתם מתכוונים לש"ס?

אלמקייס: "יש היום קיצוניות, או שאתה חילוני או שאתה חרדי, איפה המסורת? רוב העם מסורתיים".
טובול: "גם החרדים וגם החילונים אימצו מודל שהוא זר לנו. אף אחד מהסבא והסבתא שלנו לא הגדיר את עצמו ככה, כולם פשוט היו יהודים. יש לי ילדה, כשהיא תגדל לאן אני אשלח אותה? אם אני אשלח אותה לבית ספר חילוני היא לא תדע לומר שמע ישראל. אבל בבית ספר דתי היא אולי לא תדע דברים בסיסיים בצד השני. אני בא מבית של גם וגם. אין סתירה בין כבוד למסורת ובין להיות רופא ומדען".

מקריאה באתר "תור הזהב" עולה שהמניפסט שלכם נראה כמו הגרסה המזרחית של יאיר לפיד. לקחתם את המסרים שלכם, שהם מאוד מחודדים, והפכתם אותם לדברים כלליים תחת שמות קוד כמו "יהדות פרגמטית" והתעלמות מנושאי ביטחון ופלסטינים.

אלמקייס: "יאיר לפיד? עשית לי התקף לב. שנה הפגנתי לו מול הבית. אבא שלי אומר שהבעיה שלי היא שאני לא ימין, לא שמאל ולא מרכז, הוא חייב למקם אותי באחד המקומות".
טובול: "מה המצע המדיני של כחלון? או לפיד? או בוז'י? חוץ מלצעוק 'ביטחון ביטחון'? בנושא הפלסטיני אין היום הבדל בין ימין לשמאל. ביבי אמר שצריך הפרדה בין ישראל לפלסטינים ובוז'י אמר בדיוק אותו דבר. כולם אליטות. הנושא הזה מסמא את עינינו כדי שנחשוב שיש כאן הפרדה".

"בוא קודם כל נבין שאנחנו לא אירופה. פעם אחת נסעתי לירדן, כשחזרתי שאלו אותי בתקשורת איך היה לטייל במזרח התיכון"

השאלה היא לא למי מהם יש תכנית יותר טובה, אלא האם אנשים מצביעים למפלגה מסוימת בגלל עמדתה בנוגע לתחבורה ציבורית או בגלל השאלה מי ייתן להם ביטחון שיאפשר להם לישון טוב בלילה?

אלמקייס: "כולנו ישנים בלילה לא טוב, לי מאוד חשוב הנושא החברתי. אני נמצאת בפינויים, אני רואה את תושבי גבעת עמל נזרקים מהבית, זה גם חשוב לי, קורת גג זה לא פחות חשוב מביטחון, זה הביטחון".
טובול: "יאיר לפיד בא ופותח מפות עם עצמו ובוז'י עושה לי תכניות, אתם עובדים על עצמכם. זה לא רציני. כדי להגיע למצב שבו אפשר לפתוח מפות, בוא קודם כל נבין שאנחנו לא אירופה. פעם אחת נסעתי לירדן, כשחזרתי שאלו אותי בתקשורת איך היה לטייל במזרח התיכון, כאילו אנחנו בסקנדינביה. בוא קודם כל נלמד לדבר ערבית מכיתה א'".

השניים מדגישים כי הם כופרים בהגדרות הקיימות לחלוקה בין ימין, שמאל ומרכז, וטוענים כי בין המפלגות הקיימות למעשה אין הבדל. לדברי טובול, "יש פה איזושהי בועה. אתה עובר את רוטשילד שני מטר ויש פה מדינה אחרת. זה שתי מדינות לשני עמים. יש פה פריפריה ומרכז בצורה גסה. ואתה מצפה שביבי מרחביה, או בוז'י וציפי מצהלה או לפיד מרמת אביב ג' יידעו מה קורה? והם לכאורה מייצגים ימין, שמאל ומרכז".

כחלון מגדיר את מפלגתו ככזו שפונה לציבור המסורתי, מה אתם חושבים עליו?

טובול: "הוא מסורתי, אבל למה לפני הבחירות הוא התבייש להציג את זה? יכולתי לתמוך בו, הוא יכול היה לייצג אותי, הוא שר אוצר לא רע. אבל זה שהוא התבייש לומר פריפריה, התבייש לומר מזרחי, לקח את אודי פרידן שאמר לו תיזהר (מלדבר על זה, ע"נ) והלבין לו את התמונות. אם אתה רוצה לדבר דוגרי, דבר עד הסוף. הלוואי שיאמץ את השיח הזה, שיבוא, שידבר. וגם התבאסתי עליו על כל הסיפור על הגז. מה זה יש לי ניגוד עניינים עם בעל הון, נו באמת".

"לעולם לא אקח חלק במשהו שהבסיס שלו מדיר מישהו אחר בגלל עדה"

בבחירות האחרונות הודיע טובול, יחד עם קבוצה של עשרות פעילים, על תמיכה במפלגת ש"ס. הקמת "תור הזהב" מבשרת על יציאה לדרך עצמאית ופרידה בין דרעי לאנשיו של טובול. "אני לא חושב שזו הייתה טעות", הוא אומר בדיעבד. "מהחיבור הזה אנחנו בונים את תנועת 'תור הזהב'. ש"ס היו היחידים שדיברו על פריפריה, על מזרחיות, על השקופים. הלוואי שכחלון, פרץ, דרעי ואורלי היו רצים ביחד והופכים את המדינה. זה לצערי לא קרה. היחיד שהסכים לחבק אותנו היה דרעי. הייתי שמח להצביע לעמיר פרץ, אבל לא רוצה להצביע גם ללבני והרצוג מאותו רחוב בצהלה. אני מעדיף את ביבי על בוז'י. יוסי יונה גייס תמיכה מטורפת אבל הידרדר במיקום בגלל שריונים לקיבוצים".

יש מקום לאשכנזים בתנועה שלכם?

טובול: "זו לא תנועה סקטוריאלית. אנחנו לא שומרי תורה ספרדים. אנחנו מביאים אג'נדה מזרחית, להביא את הפריפריה למרכז. אני חושב שכל אחד, בין שהוא רוסי או אתיופי או ערבי צריך להכיר בזה שמשהו פה לא עובד. אנחנו חיים כל הזמן על הפרדות ורבים אחד עם השני".

וזו לא עוד מפלגה סקטוריאלית?
טובול: "אנחנו המפלגה הלא סקטוריאלית הראשונה בישראל".

אז מה זה הסלוגן 'עכשיו תורנו', אם לא ביטוי סקטוריאלי?
"בגלל שאנחנו לא סקטוריאליים. מזרחים הם שקופים. אין מזרחים שמתאחדים כדי לקדם אחד את השני כמו שעושים בתקשורת בני הציונות הדתית. תמיד חינכו אותנו לחשוב על טובת הכלל. אצלנו יש חילונים, דתיים, אשכנזי, להט"ב".
אלמקייס: "לעולם לא אקח חלק במשהו שהבסיס שלו מדיר מישהו אחר בגלל עדה. זה נוגד את האידיאולוגיה שלנו".

על התיאור "בכיינים": "אנשים יותר מבינים. אף שבטוקבקים פה למטה יהיו כמה תגובות כאלה"

מה השתנה בשיח המזרחי בחמש השנים שבהן אתם פעילים?

טובול: "עד לפני שלוש עד ארבע שנים השיח המזרחי היה שיח מושתק. לא נתנו להם לפתוח את הפה. בשנים האחרונות זה נכנס למיינסטרים. אם לפני חמש שנים היו אומרים לי 'על מה אתה מדבר?', במערכת הבחירות האחרונות, ובמיוחד אחרי כל מה שקרה עם אלי אוחנה, לא היה אפשר להתעלם מזה".

בעבר היו כלפיכם תגובות בנוסח "בכיינים", אתם עדיין נתקלים בזה?

טובול: "אנשים יותר מבינים. בטוקבקים פה למטה יהיו כמה תגובות כאלה. במקום לדבר על אנשים שמנסים להפוך את המקום הזה ליותר טוב יש כאלה שקל לתייג אותם כבכיינים, אבל הרוב כבר לא שם".

אתם מקימים תנועה חדשה ונוסעים בכל הארץ, מי מממן אתכם?

טובול: "אף אחד, לצערנו הרב. אין לנו שקל. הנה הסטיקרים פה, אני הדפסתי אותם על חשבוני. אנחנו 60 איש, הנסיעות בהתנדבות. נבקש מאנשים לשלם דמי חבר וזה מה שיממן את הפעילות".

# data[].attributes.attachment_link.title
מפסיקים להתנצל: התנועה המזרחית ששואפת לשנות את הסדר הקיים - וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.description
60 פעילים חברתיים החליטו להקים את תנועת "תור הזהב" לאחר ש"לא מצאו בית פוליטי". הם כופרים בחלוקה לימין, שמאל ומרכז, אך נחרדים מההשוואה ליש עתיד. בריאיון לוואלה!

# data[].attributes.headline
כתבה של סיוון רהב מאיר על נאום של מרים פרץ בארגון של כנס יוצאי מרוקו 

# data[].attributes.subject
כתבה של סיוון רהב מאיר על נאום של מרים פרץ בארגון של כנס יוצאי מרוקו 

# data[].attributes.body
הכי בלט לי שהיא דיברה באירוע של ארגון יוצאי מרוקו.
בהמשך לשיחתנו בזום,
מעניין כמה ארגונים של עדות יש בישראל ומה הפעילות שלהם היום?
אסיא תוכלי לבדוק לנו את זה?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
סיון רהב מאיר

# data[].attributes.attachment_link.title
סיון רהב מאיר | מרים פרץ מדברת על השסע העדתי

# data[].attributes.headline
הקונגרס הישראלי: 

# data[].attributes.subject
הקונגרס הישראלי: 

# data[].attributes.body
https://congressil.org.il/%D7%A8%D7%90%D7%99%D7%95%D7%A0%D7%95%D7%AA/%D7%A4%D7%A1%D7%99%D7%A4%D7%A1-%D7%AA%D7%A8%D7%91%D7%95%D7%AA%D7%99-%D7%94%D7%A9%D7%A1%D7%A2-%D7%94%D7%A2%D7%93%D7%AA%D7%99/

# data[].attributes.attachment_link.title
מכור היתוך לפסיפס תרבותי: האם השסע העדתי נמצא בנקודת מפנה? ⋆ הקונגרס הישראלי

# data[].attributes.attachment_link.description
כנס פיוס של מועצת ההסכמות הלאומית כלל ארבעה מושבים מקבילים שעסקו בארבעת השסעים המרכזיים בישראל כפי שעלו מסקר מדד ההסכמות שערך הקונגרס הישראלי: השסע הלאומי, השסע האידיאולוגי, השסע הדתי והשסע העדתי. מה קרה כשהצדדים השונים לכל שסע פגשו את הנתונים הקשים של הסקר? במושב שעסק בשסע העדתי שבין קבוצות אתניות בישראל עלתה תובנה ברורה: כור [...]

# data[].attributes.headline
ד"ר מיטל פינטו: מתחום אקדמיה- בראי תיאוריות פוליטיות של רב-תרבותיות ושוויון.

# data[].attributes.subject
ד"ר מיטל פינטו: מתחום אקדמיה- בראי תיאוריות פוליטיות של רב-תרבותיות ושוויון.

# data[].attributes.body
מרצה בכירה במכללה האקדמית צפת ובקריה האקדמית אונו. בעלת תואר ראשון במשפטים ובממשל (LL.B) (בהצטיינות יתרה) מהמרכז הבינתחומי בהרצליה, תואר שני במשפטים (L.L.M) ותואר דוקטור למשפטים (S.J.D) מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת טורונטו, שם חקרה זכויות של מיעוטים בראי תיאוריות פוליטיות של רב-תרבותיות ושוויון.

# data[].attributes.headline
פרופ' אריאל בנדור הוא דיקן בית הספר ללימודים מתקדמים באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור למשפטים בה. הוא גם  חבר הוועד המנהל של הקונגרס הישראלי. 

# data[].attributes.subject
פרופ' אריאל בנדור הוא דיקן בית הספר ללימודים מתקדמים באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור למשפטים בה. הוא גם  חבר הוועד המנהל של הקונגרס הישראלי. 

# data[].attributes.headline
מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל

# data[].attributes.subject
מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל

# data[].attributes.body
https://www.taubcenter.org.il/research/%D7%99%D7%97%D7%93-%D7%A9%D7%91%D7%98%D7%99-%D7%99%D7%A9%D7%A8%D7%90%D7%9C-%D7%A9%D7%A1%D7%A2%D7%99%D7%9D-%D7%A2%D7%99%D7%A7%D7%A8%D7%99%D7%99%D7%9D-%D7%91%D7%97%D7%91%D7%A8%D7%94-%D7%94%D7%99%D7%A9/

# data[].attributes.attachment_link.title
Social, Cultural and Political Schisms in Israeli Society | מרכז טאוב

# data[].attributes.headline
הקונגרס הישראלי: מושב של ועדת ההסכמות בנושא השסע העדתי

# data[].attributes.subject
הקונגרס הישראלי: מושב של ועדת ההסכמות בנושא השסע העדתי

# data[].attributes.body
* סולידריות כמילת מפתח שעוד לא נגענו בה

# data[].attributes.attachment_link.title
מכור היתוך לפסיפס תרבותי: האם השסע העדתי נמצא בנקודת מפנה? ⋆ הקונגרס הישראלי

# data[].attributes.attachment_link.description
כנס פיוס של מועצת ההסכמות הלאומית כלל ארבעה מושבים מקבילים שעסקו בארבעת השסעים המרכזיים בישראל כפי שעלו מסקר מדד ההסכמות שערך הקונגרס הישראלי: השסע הלאומי, השסע האידיאולוגי, השסע הדתי והשסע העדתי. מה קרה כשהצדדים השונים לכל שסע פגשו את הנתונים הקשים של הסקר? במושב שעסק בשסע העדתי שבין קבוצות אתניות בישראל עלתה תובנה ברורה: כור [...]

# data[].attributes.headline
אלמוג בֶּהַר (נולד ב-10 בנובמבר 1978) הוא משורר, סופר ומבקר ספרות ישראלי, חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תש"ע (2010-2009).

# data[].attributes.subject
אלמוג בֶּהַר (נולד ב-10 בנובמבר 1978) הוא משורר, סופר ומבקר ספרות ישראלי, חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תש"ע (2010-2009).

# data[].attributes.headline
סמי סמוחה - העדתיות היהודית כתופעה מתמשכת ממשית

# data[].attributes.subject
סמי סמוחה - העדתיות היהודית כתופעה מתמשכת ממשית

# data[].attributes.headline
טענה: דיבור על אוכל, מוזיקה פופולארית שמסיט מעומקים ועושר תרבותי וכביטוי שטחי שמשרת דווקא מחיקה תרבותית. לקחנו את הדברים השוליים והלאמנו וזרקנו את העומק והמהות. יושב בול על המערכון הזה מה'יהודים'

# data[].attributes.subject
טענה: דיבור על אוכל, מוזיקה פופולארית שמסיט מעומקים ועושר תרבותי וכביטוי שטחי שמשרת דווקא מחיקה תרבותית. לקחנו את הדברים השוליים והלאמנו וזרקנו את העומק והמהות. יושב בול על המערכון הזה מה'יהודים'

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי

# data[].attributes.attachment_link.title
היהודים באים - העלאת יהודי אפריקה | כאן 11 לשעבר רשות השידור

# data[].attributes.headline
שסע עדתי - שסע פוליטי : גרבוז ונאום מנשקי המזוזות

# data[].attributes.subject
שסע עדתי - שסע פוליטי : גרבוז ונאום מנשקי המזוזות

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הצייר והפובליציסט נקט במילים קשות בנאומו אמש בעצרת בכיכר רבין. "איך זה שהקומץ שולט בנו ובאין מפריע נעשה לרוב?", אמר. דבריו עוררו תגובות נזעמות. המחנה הציוני: "אנחנו מגנים אמירות הפוגעות בציבור בגין אמונתו"

צילום: סאטלינק תקשורת – שרון שדה, יותם רונן; עריכה: גדי וינסטוק

האמן והפובליציסט יאיר גרבוז, שהשתתף אמש ב עצרת להחלפת השלטון בכיכר רבין, זכה היום (ראשון) לתגובות נסערות בעקבות "נאום הקומץ" שנשא. בנאום טען גרבוז שקבוצות בעלות השפעה שלילית, לגישתו, כמו "מנשקי קמעות ועובדי אלילים", השתלטו על המדינה.

"אמרו לנו, ורצו שנאמין, שהאיש המתועב שרצח את ראש הממשלה, בא מתוך קומץ של אנשים הזויים. ואמרו שהוא הושפע מרבנים מנותקים, ושהוא שייך לשוליים המטורפים.

אמרו לנו שצהובי החולצות ושחורי הסמל, אנשי 'כהנא צדק' וצורחי 'מוות לערבים', הם קומץ. הם רק קומץ.

ועוד החציפו ואמרו שהגנבים ולוקחי השוחד גם הם רק קומץ. ושהמושחתים והנהנתים החזיריים הם לא יותר מקומץ. מחריבי הדמוקרטיה - קומץ. החושבים שדמוקרטיה היא עריצות של הרוב - קומץ. מנשקי הקמעות, עובדי האלילים והמשתחווים ומשתטחים על קברי קדושים - קומץ.

אם כל אלה רק קומץ, איך זה שהקומץ שולט בנו? איך זה שבאין מרגיש ובאין מפריע, הוא, הקומץ, נעשה לרוב?".

בעקבות הדברים הללו, זכה גרבוז לכינויים "גזען" ו"מתנשא" מצדם של גולשים ברשתות החברתיות. "ההידרדרות המוסרית של השמאל בישראל שוברת שיאים חדשים של שנאה", כתב גולש אחד. "אותם 'יפי נפש' שקוראים לעצמם 'מחנה השלום' ו'המחנה הציוני' מפיצים את שנאתם כלפי כל מי שמעז לא לחשוב כמוהם. הנורא מכל הוא שמי שמובילים את גלי השנאה ונושאים בראש את דגל התיעוב, הפלגנות והגזענות הם 'אנשי הרוח', אנשי הספר, מורי הדרך, עמוד הענן של מחנה השנאה".

אחרים תקפו את התקשורת שהתעלמה מדבריו של גרבוז. "אם היו אומרים מילים כאלו על להט"בים, על ערבים או כל קבוצה אחרת, תהיו בטוחים שזה היה מופיע בכותרות", כתב גולש נוסף ואחר הוסיף: "נמשיך לנשק מזוזות, נמשיך בדרכנו ולא תשנו אותנו, גזענו אמרו אולי אני פרימטיבית בעינייך אבל אתה עיתונאי גזען ודוחה".

ד"ר הני זובידה, מהחוג למדע המדינה במכללה האקדמית עמק יזרעאל ובעל הבלוג "ביקורת, ולא בהכרח בונה", הביע אף הוא זעם על הדברים של גרבוז. "הגזענות יוצאת עוד פעם. אחרי עמוס עוז ונתן זך הוא ממשיך את אותה השושלת של גזענים שמתחבאים תחת נאורות, והנה זה משתחרר מהם", אמר והוסיף: "סבתא שלי מנשקת מזוזות והולכת לקברי צדיקים, זה מה יש. יש לו את הצדיקים שלו, ולה יש את הצדיקים שלה".

הוא המשיך ותיאר את גרבוז במילים בוטות: "הגזענות שלו כל כך רדודה וארסית, שעכשיו הוא עשה טוב לימין, שלח המון מצביעים אליהם. השמאל עדיין מרגיש שהוא אדון הארץ, ושגונבים לו את המדינה", ציין וקרא לשמאל, כמו גם לימין, להתאחד בגינוי לדברים של גרבוז.

בחירות 2015 || סיקור מיוחד בוואלה חדשות
לקראת רצח פוליטי נוסף? "דמה של זועבי הותר, זה עניין של זמן"
יורים בנגמ"ש? המחנה הציוני נגד יש עתיד: הצבעת לפיד, קיבלת ביבי
המרוץ לכיסא: מי צריך להיות שר החוץ בממשלה הבאה?

גם במערכת הפוליטית היה מי שבחר לתקוף את איש הרוח שנאם בעצרת. "גרבוז חושף את פרצופו האמיתי של השמאל. זהו נאום הצ'חצ'חים 2", אמר ח"כ אופיר אקוניס (הליכוד) בהתייחסו לנאום של דודו טופז בכיכר מלכי ישראל דאז, לפני בחירות 1981. "מדובר בהתנשאות, בזלזול באחר, בביטול כל דעה ועמדה אחרת, שאינה תואמת את השקפותיהם של אנשי השמאל המקדשות נסיגות ו-ויתורים. תומכי הליכוד והימין כבר היו צ'חצ'חים וגם אספסוף, ועכשיו אנחנו מנשקי הקמעות שהפכו לרוב".

במחנה הציוני אמרו בתגובה: "האירוע ודובריו לא אורגנו על ידינו, ואנחנו מגנים אמירות הפוגעות בציבור בגין אמונתו".

בעצרת, שנערכה תחת הכותרת "ישראל רוצה שינוי" השתתפו אתמול עשרות אלפי בני אדם. בין המשתתפים היו נציגים מכל תנועות השמאל: מרצ, שלום עכשיו, המחנה הציוני ואף נציגי עמותת V15. הכיכר מלאה בדגלים ובשלטים, עליהם נכתב בין היתר: "להחליף את השלטון", "רוצים מהפך עכשיו", "מחליפים את הממשלה" ו-"בלי הסדר זה לא ייגמר".

ראש המוסד לשעבר, מאיר דגן, היה הנואם המרכזי בעצרת. "הערב הגעתי ללא אספירציות אישיות, מבלי לחפש תפקיד וללא טינה או מרירות. המפלגה היחידה שאני שב ומתפקד אליה מדי יום היא מדינת ישראל. אני מדבר כחייל שמבקש לעשות את כל הדרוש והאפשרי למען המדינה שעבור ביטחונה הקדשתי 45 שנים מחיי".

"ישראל היא מדינה מוקפת אויבים, אבל האויבים אינם מפחידים אותי", ציין. "אני מפחד מההנהגה שלנו. אני מפחד מהיעדר החזון ומאובדן הדרך. אני מפחד מההססנות והקיפאון. ואני מפחד מעל הכול ממשבר המנהיגות. משבר מנהיגות שהוא החמור ביותר שהיה כאן עד היום".

"שש שנים ברציפות מכהן בנימין נתניהו כראש ממשלה", המשיך דגן. "שש שנים שבהן ישראל תקועה יותר מאי פעם. שש שנים שבהן הוא לא הוביל מהלך אמיתי אחד לשינוי פני האזור או ליצירתו של עתיד טוב יותר".

בהכנת הידיעה השתתף עמרי נחמיאס

לפניות לכתבת דנה ירקצי: danayark@walla.com

# data[].attributes.attachment_link.title
סערת גרבוז: "מנשקי קמעות ועובדי אלילים השתלטו על המדינה" - וואלה! בחירות 2022

# data[].attributes.attachment_link.description
הצייר והפובליציסט נקט במילים קשות בנאומו אמש בעצרת בכיכר רבין. "איך זה שהקומץ שולט בנו ובאין מפריע נעשה לרוב?", אמר. דבריו עוררו תגובות נזעמות. המחנה הציוני: "אנחנו מגנים אמירות הפוגעות בציבור בגין אמונתו" צילום: סאטלינק תקשורת - שרון שדה, יותם רונן; עריכה: גדי וינסטוק האמן והפובליציסט יאיר גרבוז, שהשתתף אמש ב עצרת להחלפת השלטון בכיכר רבין, זכה היום (ראשון) לתגובות נסערות בעקבות "נאום הקומץ" שנשא.

# data[].attributes.headline
מתוך הרצאה של ד"ר אבי פיקאר

# data[].attributes.subject
מתוך הרצאה של ד"ר אבי פיקאר

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=Lvw6YamqB0o

# data[].attributes.headline
עוד נתון מההרצאה של אבי פיקאר

# data[].attributes.subject
עוד נתון מההרצאה של אבי פיקאר

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=Lvw6YamqB0o

# data[].attributes.headline
עוד נתון מתוך מחקריו של אבי פיקאר

# data[].attributes.subject
עוד נתון מתוך מחקריו של אבי פיקאר

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=Lvw6YamqB0o

# data[].attributes.headline
אבי פיקאר מציע שינוי פרדיגמטי מכור היתוך לפסיפס

# data[].attributes.subject
אבי פיקאר מציע שינוי פרדיגמטי מכור היתוך לפסיפס

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=Lvw6YamqB0o

חברה רב תרבותית וביטויי זהות מחודשת

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכיאולוגיה

# data[].attributes.attachment_link.title
ד"ר אבי פיקאר – סולידריות מתנשאת: היחס ליהודי ארצות האסלאם

# data[].attributes.headline
יום הזיכרון שאף אחד לא זוכר 30.11

# data[].attributes.subject
יום הזיכרון שאף אחד לא זוכר 30.11

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
כאן | דיגיטל - תאגיד השידור הישראלי

# data[].attributes.attachment_link.title
למה אף אחד לא מציין את יום הזיכרון לגירוש יהודי ארצות ערב?