# data[].attributes.body
Màrius Torres

# data[].attributes.attachment_link.description
Corren les nostres ànimes com dos rius paral.lels.
Fem el mateix camí sota els mateixos cels.

No podem acostar les nostres vides calmes:
entre els dos hi ha una terra de xiprers i de palmes.

En els meandres grocs de lliris, verds de pau,
sento, com si em seguís, el teu batec suau

i escolto la teva aigua, tremolosa i amiga,
de la font a la mar -la nostra pàtria antiga-.

30 de març, 1937

# data[].attributes.body
JV Foix

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
És quan plou que ballo sol
Vestit d'algues, or i escata,
Hi ha un pany de mar al revolt
I un tros de cel escarlata,
Un ocell fa un giravolt
I treu branques una mata,
El casalot del pirata
És un ample gira-sol.
Es quan plou que ballo sol
Vestit d'algues, or i escata.

És quan ric que em veig gepic
Al bassal de sota l'era,
Em vesteixo d'home antic
I empaito la masovera,
I entre pineda i garric
Planto la meva bandera;
Amb una agulla saquera
Mato el monstre que no dic.
És quan ric que em veig gepic
Al bassal de sota l'era.

És quan dormo que hi veig clar
Foll d'una dolça metzina,
Amb perles a cada mà
Visc al cor d'una petxina,
Só la font del comellar
I el jaç de la salvatgina,
-O la lluna que s'afina
En morir carena enllà.
Es quan dormo que hi veig clar
Foll d'una dolça metzina.

Ho sap tothom, i és profecia.
La meva mare ho va dir un dia
Quan m'acotxava amb blats lleugers;
Enllà del somni ho repetia
L'aigua dels astres mitjancers
I els vidres balbs d'una establia
Tota d'arrels, al fosc d'un prat:
A cal fuster hi ha novetat.

Els nois que ronden per les cales
Hi cullen plomes per les ales
I algues de sol, i amb veu d'albat,
Criden per l'ull de les escales
Que a cal fuster hi ha novetat.
Els qui ballaven per les sales
Surten i guaiten, des del moll,
Un estel nou que passa el coll.

[...]

Els de Banyuls i els de Portvendres
Entren amb llanes de mars tendres
I un raig de mots de bon copsar
Pels qui, entre vents, saben comprendre's.
Els traginers de Perpinyà,
Amb sang barrada en drap de cendres,
Clamen dels dalts del pic nevat:
A cal fuster hi ha novetat.
Res no s'acaba i tot comença.
Vénen mecànics de remença
Amb olis nous de llibertat;
Una Veu canta en recompensa:
Que a cal fuster hi ha novetat.
Des d'Alacant a la Provença
Qui mor no mor, si el son és clar
Quan neix la llum en el quintà.

La gent s'agleva en la nit dura,
Tots anuncien l'aventura,
Les Illes porten el saïm,
i els de l'Urgell, farina pura:
Qui res no té, clarors del cim.
La fe que bull no té captura
I no es fa el Pa sense el Llevat:
A cal fuster hi ha novetat.

Vés al poema sencer

Sé un poble lluny de Provença
Blanc de pètals de matí,
No hi ha torres de defensa
Ni contrades de remença
Sense casa ni molí.
Ni enyorança, ni temença,
Ni l'ocell en roc marí:
La vinya pertot s'agença
I en ermots en defallença
Creix el blat d'etern nodrir.
Tot és llum a l'hora tensa
Amb frescors de monestir;
Per una Alta Complaença
El sol hi lleva semença
En rostolls de bon seguir.
Tot és do, tot recompensa
I l'Extrema Coneixença
Per qui en sap trobar el camí;
A l'Alba de la Naixença
Tu i jo hi voldríem morir.

Vés al poema sencer

Sol, i de dol, i amb vetusta gonella,
em veig sovint per fosques solituds,
En prats ignots i munts de llicorella
I gorgs pregons que m'aturen, astuts.

I dic: On só? Per quina terra vella,
-Per quin cel mort-, o pasturatges muts,
Deleges foll? Vers quina meravella
D'astre ignorat m'adreç passos retuts?

Sol, sóc etern. M'és present el paisatge
De fa mil anys, l'estrany no m'és estrany:
Jo m'hi sent nat; i en desert sense estany

O en tuc de neu, jo retrob el paratge
On ja vaguí, i, de Déu, el parany
Per heure'm tot. O del diable engany.

Vés al poema sencer

Sol, i de dol, i amb vetusta gonella,

Em veig sovint per fosques solituds,

En prats ignots i munts de llicorella

I gorgs pregons que m'aturen, astuts.

I dic: On só? Per quina terra vella,

-Per quin cel mort-, o pasturatges muts,

Deleges foll? Vers quina meravella

D'astre ignorat m'adreç passos retuts?

Sol, sóc etern. M'és present el paisatge

De fa mil anys, l'estrany no m'és estrany:

Jo m'hi sent nat; i en desert sense estany

O en tuc de neu, jo retrob el paratge

On ja vaguí, i, de Déu, el parany

Per heure'm tot. O del diable engany.

Vés al poema sencer

# data[].attributes.attachment_link.title
És quan dormo que hi veig clar - JV Foix

# data[].attributes.attachment_link.description
És quan plou que ballo sol Vestit d'algues, or i escata, Hi ha un pany de mar al revolt I un tros de cel escarlata, Un ocell fa un giravolt I treu branques una mata, El casalot del pirata És un ample gira-sol.

# data[].attributes.body
Joana Raspall

# data[].attributes.body
Vicent Andrés Estellés

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Inici 

2. Canals 

3. Racó poètic 

4. Versos.cat

Canal Racó poètic

No hi havia a València dos amants com nosaltres.

Feroçment ens amàvem del matí a la nit.
Tot ho recorde mentre vas estenent la roba.
Han passat anys, molt anys; han passat moltes coses.
De sobte encara em pren aquell vent o l'amor
i rodolem per terra entre abraços i besos.
No comprenem l'amor com un costum amable,
com un costum pacífic de compliment i teles
(i que ens perdone el cast senyor López-Picó).
Es desperta, de sobte, com un vell huracà,
i ens tomba en terra els dos, ens ajunta, ens empeny.
Jo desitjava, a voltes, un amor educat
i en marxa el tocadiscos, negligentment besant-te,
ara un muscle i després el peço d'una orella.
El nostre amor es un amor brusc i salvatge
i tenim l'enyorança amarga de la terra,
d'anar a rebolcons entre besos i arraps.
Què voleu que hi faça! Elemental, ja ho sé.
Ignorem el Petrarca i ignorem moltes coses.
Les Estances de Riba i les Rimas de Bécquer.
Després, tombats en terra de qualsevol manera,
comprenem que som bàrbars, i que aixòno deu ser,
que no estem en l'edat, i tot això i allò.

No hi havia a València dos amants com nosaltres,
car d'amants com nosaltres en son parits ben pocs.

# data[].attributes.attachment_link.description
No hi havia a València dos amants com nosaltres. Feroçment ens amàvem del matí a la nit. Tot ho recorde mentre vas estenent la roba. Han passat anys, molt anys; han passat mo...

# data[].attributes.body
Miquel Martí i Pol

# data[].attributes.body
Maria Mercè Marçal

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
10 POEMES DE DESGLA
Maria Merc Maral

La mort t'ha fet escac i mat sense retop.
I de retop a mi, des del fons del mirall
que se m'encara, clos: no hi val amagatall.
Em s arrapats al coll els tentacles del pop.

Sento l'udol del ca i el plany del llop.
El galop desbocat de l'hora i el cavall
del record que ens calciga, ja ni cassigall
del que frem, i el gla que ens colga cp a cp.

No s sortir d'aquest carrer tallat
a sang pel mur on les ombres m'endolen
i on estrafaig noms ganyotes de penjat.

I on et veig, cec als dies que s'escolen
sense donar-nos treva, en el tauler marcat
de la Mort, que ens ha fet escac i mat.

Jo que he escanyat la filla
obedient de Tu
i l'he enterrat, convulsa
encara, sota el gla
no s ofegar la fosca
ranera que es marida
dcilment a la teva
enll del mur. I en.
Ella parla per mi.
Sura damunt de l'aigua
immbil el silenci
d'aquella que no s
si sc.
Que el foc emporpri
l'hora muda i desclavi
llengua i camins. Que el dia
neixi, nu, del desgla.

"Cada dona adora un feixista..." Sylvia Plath

Aquella part de mi que adorava un feixista
-o l'adora, qui ho sap!
jeu amb tu, jau amb tu.

No l'espanta la tomba. Cridada des de sempre
al domini ms fosc,
mor amb tu, i viu de tu.

Ofrena tremolosa, no sap sin seguir-te
i arrapar-se al teu mal
com al port ms segur.

Medusa desossada, all que de mi resta
malda per completar-se
sense tu, lluny de tu.

El bistur vacil.la. Qui em viu a laltra banda?
I com podr pensar-te
com si jo no fos tu?

PUNK IS NOT DEAD
Paraules per a l'ngela

Fosca hereva del foc
que no es consum. Amor
violent del desert:
coratge de palmera.
No ngel, sin ngela
rebel, sense cap cel
per perdre ni guanyar.
Noms, d'atzur tibant,
l'interrogant, en cingle.
Tens el caire tallant
dels estels que una allau
d'ombres de presa, a sang,
desarmava, i, d'escreix,
amb la cresta sagnant,
brbarament, els galls
de l'alba han rearmat.
Xisclen els esperons
arrabassats, la por,
la venjana del dia
orbat pel ganivet.
La pena es cala orgull
de bota militar
i l'estrall cerca torres
ms altes d'on penjar
l'alegria-esquinall
e bandera robada
a l'enemic. Amor
violent d'un desert
sense miratges. Fosc
desvetllar d'una mar
temerria: Saps?
Perqu t'he vist els ulls
endinsar-se amb el pas
ms descal dels teus verds
pel bosc expoliat
sense ferir la son
minscula de l'herba.
Perqu t'he vist els ulls,
l'esglai em ve a les mans
com un ocell agnic
que reclama un tribut
impagat, amb l'impdic,
brut, xantatge del cor.
I no s, fosca hereva
de la mar i del foc,
quina arma o quin reclam
pot fer fora aquest vell
trador del futur.
Ni per sobre quin pont
de barques estellades
l'incendi d'una onada
ens trenar en l'embat.

Com l'assass que torna al lloc del cri
havent perdut memria i oblit
i en el llindar troba qui creia mort
i se'n fa esclau sense saber per qu
i es torna gos, i livetlla el casal
contra la mort, contra aquest lladre absent
que pot robar-li el preu del seu rescat:
aix tornava jo al lloc de l'amor.

Sota aquest vent s'aviven
calius d'antigues xeres mal colgades...
Estrany cal.lidoscopi
on el que s vell es torna neu intacta
-oferta a tu, perqu hi deixis petjades
i en sollis la puresa massa eixorca-
i on el que s nou perd llei d'estrangeria...!
En tu estimo tot el meu passat
congriat en un sol nom ritual:
els ravals foscos del desig, el mal,
la mar assolellada i el bressol.
Cada tombant del teu cos m'alimenta
d' altres paisatges que l' oblit no fon:
el foc encn de nou cada campana
i es clou l'enyor, en retrobar-los vius,
fets carn en tu, i tu els dnes sentit.

No esborraria cap revolt, cap culpa,
cap rastre de coltell, ni l'ombra ni l'estrall,
ni el desert ni la sang sembrada arran de duna,
morta, ni els verds oasis delmats, ni cap miratge,
ni el crit fosforescent dels ossos que els xacals
han rostat i abandonen cansats...:
Prenc el cam que m'ha portat a tu.

No s estimar-te sense el feix
d'ombra que em fa gep a l'esquena
-com la deixalla ms obscena
a contrallum del cant que neix.

No s estimar-te sense el pes,
pes mort que llasta barca i ombra
-com l'ala estril del pesombre
a contrallei del somni tes.
No s estimar-te sense mort:
salpa l'amor, foll com un rei
que, enverinat, cerqus remei
que l'alta nit i fora port.

A contra-llum, a contra-llei/ no s estimar-te sense mort.

Negar-me en tu desposseir-me
d'aquesta rigidesa que m'emmotlla
i em dna cos fluir sense contorns
lliscar pel tacte obert de tota cosa
amarar les parets l' eix que ens endega
filtrar-me llenegar per les clivelles
dels temps esllavissar-me sense fites
rossolar pel teu cos com una bola
de neu que s'ageganta i s'incendia
allau roent endins de tuneu fosa
fluir fluir sense confins negar-me
en tunegar-te: i afirmar l'empremta
vivent, imperceptible, de l'amor sobre l'aigua.

T'estimo quan et s nua coll una nena,
com una m badada, com un reclam agut
i tendre que em crids des d'una branca nua,
com un peix que oblids que existeixen els hams.

Com un peix esglaiat amb un ham a la boca.
Com l'estrall en els ulls de l'infant mutilat
en el somni, en la carn. Com la sang que s'escola.
Nua com una sang.

T'estimo quan et s nua com la navalla,
com una fulla viva i oferta, com un llamp
que la calcina, cec. Com l'herba, com la pluja.
Com la meva ombra, nua rere el mirall glaat.

Quan, enmig del desgla,
el riu remunta
cap a la deu,
i el seu curs foraviat es peix
com un mirall
del teu rostre, i me'l torna,
enll de tu,
convertit en tenebra
i esglai opac...
Que em neixin ulls de cega,
uns ulls vivents
al cap dels dits
per llegir-te i no perdre'm
en el vell simulacre
sense contorns
que com un gorg devora
la meva nit.

Maria Merc Maral
Aquests poemes formen part del llibre Desgla, de Maria Merc Maral, i els publiquem en ocasi de la seva traducci al castell per Ediciones gitur (Montblanc, 2004).
Aquesta obra no pot ser arxivada ni distribuda sense el perms explcit de lautor. Us preguem llegiu les condicions d'utilitzaci

# data[].attributes.attachment_link.description
10 POEMES DE DESGLA Maria Merc Maral La mort t'ha fet escac i mat sense retop. I de retop a mi, des del fons del mirall que se m'encara, clos: no hi val amagatall. Em s arrapats al coll els tentacles del pop. Sento l'udol del ca i el plany del llop.

# data[].attributes.body
Montserrat Abelló

# data[].attributes.attachment_link.title
Tics poètics: “El vent damunt la pell”, de Montserrat Abelló | Òmnium Cultural

# data[].attributes.body
Gabriel Ferrater

# data[].attributes.attachment_link.description
dona dóna dona dóna dona dóna dona dóna dona dóna dona dóna dona dóna dona dóna dona dóna dona dóna que violent és un accent quan no fa prou diferència

# data[].attributes.body
Pere Quart

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Una nit de lluna plena
tramuntàrem la carena,
lentament, sense dir res...
Si la lluna feia el ple
també el féu la nostra pena.

L'estimada m'acompanya
de pell bruna i aire greu
(com una Mare de Déu
que han trobat a la muntanya).

Perquè ens perdoni la guerra,
que l'ensagna , que l'esguerra.
Abans de passar la ratlla,
m'ajec i beso la terra
i l'acarona amb l'espatlla.

A Catalunya deixí
el dia de ma partida
mitja vida condormida;
l'altra meitat vingué amb mi
per no deixar-me sens vida.

Avui en terres de França
i demà més lluny potser,
no em moriré d'enyorança
ans d'enyorança viuré.

En ma terra del Vallès
tres turons fan una serra,
quatre pins un bosc espès,
cinc quarteres massa terra.
"Com el Vallés no hi ha res."

Que els pins cenyeixin la cala,
l'ermita dalt del pujol;
i a la plana un tenderol
que batega com una ala.

Una esperança desfeta,
una recança infinita,
i una pàtria tan petita
que la somio completa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Corrandes d'exili, de l'àlbum "Poetes" (Lluís Llach)

# data[].attributes.attachment_link.description
Informació i lletra de la cançó Corrandes d'exili, de l'àlbum Poetes (2004) de Lluís Llach a Viasona

# data[].attributes.body
Joan Vinyoli

# data[].attributes.attachment_link.description
Amb ulls de fred i plens de vent contemplo la gebrada a l’hort
i la metàl.lica teranyina
clavada als muntants de fusta
del galliner que guarda
l’escapadis aviram. I sento la fetor
grisa, coent, de gallinassa
tova, calenta, que asfixia.

# data[].attributes.body
Joan Maragall

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Joan Maragall va néixer el 10 d'octubre de 1860 a Barcelona, on va morir el 20 de desembre de 1911, als 51 anys.

Topant de cap en una i altra soca,
avançant d'esma pel camí de l'aigua,
se'n ve la vaca tota sola. És cega.
D'un cop de roc llançat amb massa traça,
el vailet va buidar-li un ull, i en l'altre
se li ha posat un tel: la vaca és cega.
Ve a abeurar-se a la font com ans solia,
mes no amb el ferm posat d'altres vegades
ni amb ses companyes, no; ve tota sola.
Ses companyes, pels cingles, per les comes,
el silenci dels prats i en la ribera,
fan dringar l'esquellot, mentre pasturen
l'herba fresca a l'atzar... ella cauria.
Topa de morro en l'esmolada pica
i recula afrontada... però torna,
i baixa el cap a l'aigua, i beu calmosa.
Beu poc, sens gaire set. Després aixeca
al cel, enorme, l'embanyada testa
amb un gran gesto tràgic; parpelleja
damunt les mortes nines i se'n torna
orfe de llum sota del sol que crema,
vacil·lant pels camins inoblidables,
brandant llànguidament la llarga cua.

# data[].attributes.attachment_link.description
"Topa de morro en l'esmolada pica / i recula afrontada... però torna", escrivia Joan Maragall a "La vaca cega".

# data[].attributes.body
Salvador Espriu

# data[].attributes.attachment_link.description
Oh, que cansat estic de la meva

covarda, vella, tan salvatge terra,

i com m’agradaria d’allunyar-me’n,

nord enllà,

on diuen que la gent és neta

i noble, culta, rica, lliure,

desvetllada i feliç!

Aleshores, a la congregació, els germans dirien

desaprovant: «Com l’ocell que deixa el niu,

així l’home que se’n va del seu indret»,

mentre jo, ja ben lluny, em riuria

de la llei i de l’antiga saviesa

d’aquest meu àrid poble.

Però no he de seguir mai el meu somni

i em quedaré aquí fins a la mort.

Car sóc també molt covard i salvatge

i estimo a més amb un

desesperat dolor

aquesta meva pobra,

bruta, trista, dissortada pàtria.

# data[].attributes.body
Núria Queraltó

# data[].attributes.attachment_link.description
Vol de gavines
esquitxa el cel de blanc
cridant teulades.

# data[].attributes.body
Noemí Morral

# data[].attributes.attachment_link.description
Llenço als quatre vents
estrelles que he trobat
dins les meves butxaques,
perquè pintin de mil colors
les nits més negres del món.

# data[].attributes.body
Joan Brossa

# data[].attributes.attachment_link.description
Hostessa amiga, amor blanca en el vent
em plau obrir-te sense fullaraca;
el firmament és com un peix que ataca
i el meu amor incendi transparent.
Tu dónes tombs oberta entre or i argent,
tota de lluna, sense ni una taca;
tancada ahir, avui no ets opaca
i t’embanderes de mirar el present.

# data[].attributes.body
Marina Antúnez

# data[].attributes.attachment_link.description
Del verd tendre de poncella
se’n fa el roig de la rosella,
treu el cap per primavera,
s’obre al cel la meravella. Clorofil·la que s’enfila,
natges a la gatzoneta,
ramellet de mà i floreta…

# data[].attributes.body
Joan Salvat-Papasseit

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Res no és mesquí
ni cap hora és isarda,
ni és fosca la ventura de la nit.
I la rosada és clara
que el sol surt i s'ullprèn
i té delit del bany:
que s'emmiralla el llit de tota cosa feta.

Res no és mesquí,
i tot ric com el vi i la galta colrada.
I l'onada del mar sempre riu,
Primavera d'hivern - Primavera d'istiu.
I tot és Primavera.
i tota fulla verda eternament.

Res no és mesquí,
perquè els dies no passen;
i no arriba la mort ni si l'heu demanada.
I si l'heu demanada us dissimula un clot
perquè per tornar a néixer necessiteu morir.
I no som mai un plor
sinó un somriure fi
que es dispersa com grills de taronja.

Res no és mesquí
perquè la cançó canta en cada bri de cosa.
-Avui demà i ahir
s'esfullarà una rosa:
i a la verge més jove li vindrà llet al pit.

# data[].attributes.attachment_link.description
Res no és mesquí ni cap hora és isarda, ni és fosca la ventura de la nit. I la rosada és clara que el sol surt i s'ullprèn i té delit del bany: que s'emmiralla el llit de tota cosa feta. Res no és mesquí, i tot ric com el vi i la galta colrada.

# data[].attributes.body
Joan Alcover

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Associació d'Escriptors en Llengua Catalana

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La Balanguera misteriosa
com una aranya d'art subtil,
buida que buida sa filosa,
de nostra vida treu lo fil.
Com una parca bé cavil·la
teixint la tela per demà.

La Balanguera fila, fila,
la Balanguera filarà.

Girant l'ullada cap enrera
guaita les ombres de l'avior,
i de la nova primavera
sap on s'amaga la llavor.
Sap que la soca més s'enfila
com més endins pot arrelar.

La Balanguera fila, fila,
la Balanguera filarà.

De tradicions i d'esperances
teix la senyera pel jovent
com qui fa un vel de noviances
amb cabelleres d'or i argent
de la infantesa que s'enfila, de la
vellura que se'n va.

La Balanguera fila, fila,
la Balanguera filarà.

# data[].attributes.attachment_link.description
La Balanguera misteriosa com una aranya d'art subtil, buida que buida sa filosa, de nostra vida treu lo fil. Com una parca bé cavil·la teixint la tela per demà. La Balanguera fila, fila, la Balanguera filarà. Girant l'ullada cap enrera guaita les ombres de l'avior, i de la nova primavera sap on s'amaga la llavor.

# data[].attributes.body
Josep M de Segarra