# data[].attributes.headline
Панас Мирний.

# data[].attributes.subject
Панас Мирний.

# data[].attributes.body
Панас Мирний — Панас Якович Рудченко — народився 13 травня 1849 року в родині бухгалтера повітового казначейства в місті Миргороді на Полтавщині. Незначною була освіта Панаса Рудченка, бо після кількох років навчання в Миргородському парафіяльному, а потім у Гадяцькому повітовому училищі, чотирнадцятилітній хлопець йде на власний хліб.

# data[].attributes.headline
Чиновницька служба п

# data[].attributes.body
Чиновницька служба почалася в 1863 році в Гадяцькому повітовому суді. Наступного року він переходить у повітове казначейство помічником бухгалтера, а згодом, після короткочасного перебування в Прилуках, займає цю ж посаду в Миргородському казначействі.

# data[].attributes.headline
Перші його твори (ві

# data[].attributes.body
Перші його твори (вірш «Україні» та оповідання «Лихий попутав»), підписані прибраним ім’ям Панас Мирний, з’явилися за кордоном, у львівському журналі «Правда» в 1872 році.

# data[].attributes.headline
Ще 1875 року в співа

# data[].attributes.body
Ще 1875 року в співавторстві з братом Іваном Біликом закінчив роботу над романом «Хіба ревуть воли, як ясла повні?» , але (у зв’язку з Емським указом) твір не був опублікований і вперше з’явився в Женеві у 1880 році.

# data[].attributes.headline
Справжнє мистецтво п

# data[].attributes.body
Справжнє мистецтво пов’язане з народним життям, стоїть на сторожі інтересів трудівників — такими принципами керувався Панас Мирний у своїй творчості:

Започаткував нову жанрову систему:

психологічне оповідання й новела;
соціально-психологічний роман і повість;
художній нарис;
сатирична казка.

# data[].attributes.headline
Панас Мирний працюва

# data[].attributes.body
Панас Мирний працював над романом чотири роки. Усього було 6 редакцій. У листопаді 1872 р. була написана повість «Чіпка». Співавтором роману також став брат письменника Іван Білик. Остаточний варіант роману був опублікований під назвою «Пропаща сила» або «Хіба ревуть воли, як ясла повні» у 1880 році в Женеві. Поштовхом для написання твору послужила історія про «відомого чи не на всю губернію розбишаку» Гнидку, що був засуджений на каторжні роботи. Її розказав письменнику візник під час подорожі від Полтави до Гадяча. Ця оповідь зосталася в пам'яті письменника, «як здоровенний іржавий цвях, забитий в білу стіну його споминів». Найбільше враження справило на митця те, що візник не засуджував діяння розбійника, а співчував йому, називаючи нещасним чоловіком.

# data[].attributes.headline
Персонажі роману:

# data[].attributes.subject
Персонажі роману:

# data[].attributes.body
Мотря – мати Чіпки. «Не судилося Мотрі щастя. Не знала вона його змалку; не бачила дівкою, жінкою»; А були такі часи, що не бозя, а Мотря била Чіпку, – і добре била! Синяки іноді по місяцю не сходили. Не можна сказати, щоб вона не любила Чіпки. Ні. Вона його любила – як кожна мати свою дитину. Чи, не дай Боже, занедужає Чіпка, – Мотря сама не своя. Цілу ніч очей не заплющить: сидить над ним, плаче, молиться…».
Оришка – бабуся Чіпки. «Оришка справді душі не чула в Чіпці: так його любила й жалувала! І цяцьок йому надає, й іграшок яких там – полив’яного півника, свистілочку, а їсти – сама не доїсть – йому зоставляє».
Остап Хрущ (Іван Варениченко) – батько Чіпки, двужон, у минулому кріпак пана Польського, що панував у Пісках, вдавав із себе небожа Карпа Окуня.
Максим Гудзь – колишній москаль, батько Галі, по виду – заможний хуторянин, насправді – ватажок банди розбійників.
Галя Гудзь – його дочка, кохана Чіпки, а згодом його дружина. «Сама – невеличка, метка й жвава, з веселою усмішкою на виду, вона так і вабила до себе»; «Низенька, чорнява, заквітчана польовими квітками, вона й трохи не схожа була на селянок, часто запечених сонцем, високих, іноді дуже неповоротких дівчат»; «Маленька, кругленька, швидка й жвава, одягнена в зелене убрання, між високим зеленим житом, – вона здавалася русалкою…»; «Де тільки рука її доторкалася або де око зирнуло, – все те з хмурого, сумного прояснялося, біліло…».
Явдоха – мати Галі. Жінка-злодійка, яка цінує понад усе прибуток та легку наживу. «Знаючи красі своїй ціну, вона торгувала нею, як жид крамом, не пропускаючи випадку зірвати найбільше, а то й підголити».
Грицько Чупруненко – козачий син, сирота, товариш Чіпки з дитячих років. «Купивши ґрунт, почув себе Грицько зараз іншим… зовсім іншими очима дивився на людей: до багачів горнувся, а на голоту дивився згорда».
Христя – сирота, наймичка, стає дружиною Грицька. Її мета в житті: «Ні, краще тихо, мирно, чесно заробляти й поживати… А дасть Господь діток діждати, – вигодуємо, виростимо їх на добрі і до школи віддамо… Хай змалку вчаться… Може, вони в книжках тих вичитають, як ще краще жити…».
Дід Улас – старий чабан, що випасав громадських овечок. «То ще тільки один бог милосердний держить нас на світі, а то б нас давно треба виполоти, як твар нечестиву… Грішні ми, прокляті душі! Ми не тільки над скотиною знущаємося, – ми й свого брата часом черкнемо... Бач! У брата – он те й друге, а в мене ні сього, ні того... Заріжу, мовляв, брата, – добро його поживу! І ріже чоловік чоловіка... Ріже – забув і думати, що йому на тім світі буде?!. Лихий його путає, – він і ріже... Ох, грішні ми, прокляті душі!»
Матня, Пацюк, Лушня – «товариші» Чіпки по розбійництву.

# data[].attributes.headline
Польова царівна

# data[].attributes.subject
Польова царівна

# data[].attributes.body
Весняного чудового дня до свого поля йде парубок. Він нічим не відрізняється від інших сільських хлопців, хіба що «палким поглядом темних очей, в якому відчувалася духовна міць і хижа туга разом». Парубкові було радісно, що його нива, в котру він уклав стільки праці, зеленіша і краща, ніж у сусідів. Раптом він почув дівочий спів. Пішов на голос – це була незнайома йому дівчина – «низенька, чорнява, метка і жвава, в зеленому вбранні й заквітчана, як русалка» Вона побачила парубка й втекла, а хлопець повернувся додому з думкою про незнайомку.

# data[].attributes.body
Років за двадцять до того, як селян звільнили з кріпацтва, у село Піски прийшов чоловік, який назвав себе козаком Остапом Хрущем – небожем місцевого жителя. Десь через рік він купив хату й одружився з бідною дівчиною Мотрею. Деякий час вони жили тихо й мирно, багато працювали. Але через два роки Остап став сумувати і пішов на Дон, сказав, що на заробітки. Скоро звідти прийшла звістка, що справжнє прізвище Хруща – Вареник, він має жінку і трьох дітей. За двожонство Остапа віддали в солдати, а на Мотрю почали пальцем показувати та глузувати. Народився у неї син Нечипор. Піп відмовився хрестити дитину, так баба Оришка вмовила через попадю.

# data[].attributes.body
«Не судилося Мотрі щастя. Не знала вона його змалку; не бачила дівкою, жінкою». Щоб якось прожити, день і ніч вона працює, а Оришка, бавить внука «… повновиде, чорняве, головате, розумне… тільки якесь невеселе, вовчкувате, тихе» дитя. Однолітки не приймали Чіпку до своїх ігор, дражнили «байстрюком». Мати, змучена тяжкою роботою й нестатками, часто лаяла й била його, за це хлопець її не любив. Так і зростав Чіпка, нікого, крім баби, не любив. Люди здавалися йому «лихими, недобрими… І прокидалася невеличка злість у його невеличкому серці, росла, виростала – і сторонився він людей далі та далі…».

# data[].attributes.body
Коли Чіпці виповнилося дванадцять літ, мати віддала хлопця в найми до багатія Бородая, але малий не слухав хазяїна, за що був битий. Побіг палити господареві хлів, через те його вигнали.

Весною Чіпка став підпасичем у діда Уласа, що був пастухом громадської отари. Ця робота йому сподобалась, він полюбив діда і потоваришував з сиротою Грицьком Чупруненком, ще одним підпасичем.

# data[].attributes.headline
Тайна-невтайна

# data[].attributes.subject
Тайна-невтайна

# data[].attributes.body
Працюючи, Чіпка заробив трохи грошей і хліба, а ще у спадщину від бездітного родича мати дістала клапоть землі. Жити стало краще. Аж тут сталося горе – померла баба Оришка. Чіпка дуже переживав, плакав, аж захворів. Мати його ледве виходила. Дід Улас розказав Чіпці про його батька. Чіпка замислився над його долею й звинуватив батька лише в тому, що той не помстився панові.

# data[].attributes.body
Взимку селяни дізналися, що їм дали волю, але треба було відпрацювати ще два роки. Чіпка хотів пасти череду замість діда Уласа, який вже не міг працювати, став зовсім немічним, але громада йому відмовила. Це дуже образило Чіпку. Він став працювати на своєму полі. Завелися гроші, й парубок придбав новий одяг. Зустрів ту саму дівчину – «польову царівну». Дізнався, що вона єдина дочка заможного хуторянина й звуть її Галя.

# data[].attributes.body
Грицько Чупруненко пішов у чужі краї на заробітки. Тяжко працював, заощаджував на всьому. Повернувся в село з грошима, купив нову хату і землю, загордився так, що сватався до дочки багатого козака. Але з цього нічого не вийшло. Тоді Грицько одружився на Христі – веселій, меткій і роботящій дівчині, що була наймичкою у сусідів. Зажили вони тихо та мирно. Сільські матері радили своїм дорослим дітям брати з них приклад.

# data[].attributes.headline
Невзначай свої

# data[].attributes.subject
Невзначай свої

# data[].attributes.body
Темної осінньої ночі Чіпка зібрав своїх товаришів, і вони пішли «ловити рибу» – грабувати Гершка. Перед світанком на повозках з награбованим під’їхали до хутора Максима Ґудзя. Хазяїн став їх частувати. До столу вийшла Галя. Після вечері чоловіки поділили гроші й полягали спати. Чіпка не спав, вийшов з хати. Аж скрипнули двері – вийшла до нього Галя. Чіпка освідчився дівчині в коханні, а вона подарувала йому вишитий кисет.

# data[].attributes.headline
Розбишацька дочка

# data[].attributes.subject
Розбишацька дочка

# data[].attributes.body
Мати заговорила з Чіпкою про невістку. Чіпка прийшов до Ґудзя й застав Галю саму, дуже сумну. Спитав, чи піде за нього заміж. Дівчина погодилася за умови, що він покине своє розбійницьке ремесло, бо вона вже не може бачити чужих речей у хаті, носити чужий одяг, її душить чуже намисто.

# data[].attributes.headline
Козак – не без щастя, дівка – не без долі. На своїм добрі

# data[].attributes.subject
Козак – не без щастя, дівка – не без долі. На своїм добрі

# data[].attributes.body
Батьки Галі збиралися віддати Галю за москаля Сидора. Тоді Чіпка заплатив козаку відступного, а Грицька попросив просватати Галю за нього. Весілля було гучним та пишним. Галя привезла великий посаг, прикрасила хату вишиваними рушниками, розмалювала піч. До свекрухи ставилась добре, жаліла й шанувала її, у всьому догоджала й чоловіку. Чіпка знову став працювати, чесно жити, уникав братчиків, про минуле розбійницьке життя майже не згадував. Навесні Чіпка поставив нову хату, комору, зробив великі дощаті ворота…

# data[].attributes.headline
Новий вік. Старе – то поновлене

# data[].attributes.subject
Новий вік. Старе – то поновлене

# data[].attributes.body
Люди почали поважали Чіпку, бо він радо допомагав тим, хто попадав у скруту. Коли стали обирати земство, то селяни запропонували кандидатуру Чіпки першою. Чіпка радів, що може прислужитися людям, потай тішив «голубку-надію – давнє забути і слід його загладити... А вийшло так... що – де знайшов шану, там загубив спокій і... долю!». Панки шукали спосіб, як колишнього голодранця Чіпку в «одставку» спровадити. І придумали, знайшовши давню справу про вбитого сторожа, по якому Чіпка проходив як підозрюваний. Чіпка як почув про це – «сором, досада, злість– усе разом прилило в його голову… Він почував своїм серцем, що це вертається за ним давнє, простягає до його руки, хоче його схопити, обняти…». Скарга губернатору, яку він надіслав, не допомогла – вигнали Чіпку із земства. Розізлився Чіпка, що знеславили його знову. А тут ще й Максима Гузя – батька Галі, побили до смерті.

# data[].attributes.headline
Лихо не мовчить. Так оце та правда!

# data[].attributes.subject
Лихо не мовчить. Так оце та правда!

# data[].attributes.body
Явдоха продала хутір і перебралася жити до дітей. З нею в хату вступило нове лихо, бо почалися сварки між Явдохою і Мотрею. Одна одній не уступали. Аж раптом Явдоха вмирає. Чіпка по наговору Лушні винуватить у цьому свою матір, починає знову пити, зустрічатися з братчиками. Одного разу вони прийшли до Чіпки, випили добряче й змовилися йти «ловити рибу» на хутір до Хоменків. Повернулися всі в крові й полягали спати. Мотря не спала, молилася, коли почула на подвір’ї дитячий голос. Вийшла і побачила босу дівчинку літ десяти в закривавлений сорочці. З плачем вона сказала, що на їхній хутір напали розбійники, всіх повбивали, а хату спалили. Вона одна зосталась, бо встигла сховатися. Мотря похапцем одягла дівчинку й побігла з нею у волость, де й заявила на сина. Вранці всіх розбійників пов’язали. Галя, побачивши зв’язаного Чіпку та дівчинку в крові, несамовито крикнула: «Так оце та правда?!» і почала сміятися – збожеволіла. У той же день наклала на себе руки – повісилась. Грицько забрав до себе Мотрю догодовувати, але вона теж прожила недовго – померла. Хату її опечатали й забили.

На другий рік під осінь біля волості зупинилась на перепочинок ціла валка скованих по руках, по ногах рештантів, що простувала в Сибір, на каторгу. Серед них був і Чіпка. «Стояв він нарізно від всіх, звісивши на груди важку голову, в землю потупивши очі, – тільки коли-не-коли з-під насуплених брів посилав на людей грізний погляд… Не знайшлося душі, крім Грицька, щоб підійшла до його, попрощалася…Недалеко від Пісок насипано високу могилу, де поховано вісім безневинних душ, загублених «страшним чоловіком».