# data[].attributes.body
- AI har gode og dårlige sider, sjove sider.

- SUNO var sjovest fordi den lavede nogle sjove sange og nogle gode beats. Man kunne lave musik så nemt.

# data[].attributes.body
Hvordan kan i høre det er AI? (SUNO)

De snakker mærkeligt, den måde de siger ordene på.

# data[].attributes.body
Hvad ved i egentlig om kunstig intelligens?

Brugt det i forbindelse med en nyhedsartikel for at lave billeder (CANVA)

Bruges til at finde fakta

# data[].attributes.body
Det var nemt. Let at bruge.

Det var sjovt at finde på noget og så arbejde AI videre på det.

Hvis det kun var AI vil det blive noget sludder.

Det var nemt at lave ting, næsten lidt for nemt, man skal ikke bruge det hele tiden fordi man ikke lærer noget af det.

Man sparer meget tid på det - nej, det er ikke nødvendigvis rigtigt, men man kan bare ændre det.

Det var sjovt at arbejde med.

Hvis jeg synes det er sjovt kan jeg lave ngole federe komandoer og så bliver resultatet også bedre

# data[].attributes.body
var det træls vi sad med teknologien?

ja.

forskellen var at man nok havde eksperimenteret noget mere.

Grupper var fint nok.

# data[].attributes.body
🌀 Eventyret om Alf og Karsten

Der var engang, i en lille by i Kina, der mærkeligt nok hed Horsens. Her boede drengen Alf, som var stille og anderledes. Han elskede kiwier – så meget, at han spiste dem morgen, middag og aften. En dag skete det utrolige: Alf begyndte at blive grøn og rund, og før nogen vidste af det, var han selv blevet til en kiwi.

I skolen blev Alf mobbet af de andre børn. De kaldte ham “Frugthoved” og trillede ham ned ad trapperne for sjov. Men det, de ikke vidste, var, at Alf bar på en mørk hemmelighed: inde i ham boede en tung sorg, så dyb, at den kunne få hele verden til at sukke. Når han rullede væk for at gemme sig, dryppede der små tåger ud af ham – tåger, der kunne få selv de sejeste børn til at miste smilet. Han kaldte det Tungsindets Tåge.

En dag kom der en ny elev i klassen. Han hed Karsten. Han havde et skævt grin, fedtet hår og en stank, der kunne vække de døde. Det blev hurtigt klart, at Karsten var ondskaben selv. Han kunne få børn til at græde bare ved at se på dem – og hans frygtelige evne, Grådens Greb, trængte ind i folks tanker og fik dem til at genopleve alt det, de frygtede mest.

Alfs eneste ven var en pige, der hed Lian. Hun var den eneste, der ikke lo af ham. Men da Karsten opdagede, at Lian fik Alf til at smile, blev han misundelig. En mørk eftermiddag fangede Karsten hende og forsvandt ind i skolens kælder sammen med sit onde sidekick, Madonna, der bar et spejl så ondt, at det viste folks frygt i stedet for deres ansigt.

Da Alf fandt ud af det, rystede hele Horsens. Han rullede ned gennem gaderne, hurtigere og hurtigere, mens tågen samlede sig om ham som en storm af sorg. “Slip Lian fri!” råbte han, da han braste gennem kælderdøren.

Karsten lo. “Du tror, du kan stoppe mig, frugthjerne? Jeg lever af tårer!”
Så trådte han frem, og hans øjne glødede. Grådens Greb ramte Alf som et lyn – minderne væltede frem: alle drillerierne, ensomheden, latteren bag hans ryg. Tårerne begyndte at trille, og Alf sank sammen.

Men så skete noget. Af hans tårer voksede tågen sig stærkere – Tungsindets Tåge foldede sig ud som et grønt hav af sorg, og Karsten begyndte at hoste og vakle.
“Stop!” skreg Madonna, mens spejlet sprækkede i hendes hænder. “Han gør os alle deprimerede!”

Karsten forsøgte at kæmpe imod, men Alf rullede frem – hurtigere og tungere end nogensinde. Han rullede lige gennem Karstens stanksky, gennem tårefloderne, og ramte ham med al sin smerte og styrke. Jorden rystede, og kælderen brød sammen omkring dem.

Da støvet lagde sig, var Karsten og Madonna væk. Lian stod fri, og Alf – stadig rund og grøn – lå midt i en pøl af knuste kiwier og tåge.

Hun trådte hen til ham og sagde: “Alf… du reddede mig.”
Alf smilede for første gang i lang tid. Tågen lettede.
Siden den dag holdt mobningen op, for ingen turde drille drengen, der havde besejret ondskaben med sin sorg.

Og selvom han forblev en kiwi, var han aldrig alene igen.

Alf levede lykkeligt til sine dages ende.

# data[].attributes.body
Der var engang et lille æble ved navn Peter. Han boede i Danmark og var helt almindelig—ingen arme, ingen ben, ingen heltegerninger. Men han havde en sur storebror, Finn, som tilfældigvis var en fisk. Finn var altid mistænkelig, sladrede om alt muligt og holdt øje med Peter som en slags selvudnævnt spion.

En dag fandt Peter en gammel taske liggende i skoven. Den så uskyldig ud, men da Peter rørte ved den, voksede arme og ben frem på ham. Tasken hang sig selv over hans skulder som om den kendte sin rette ejer. Pludselig kunne Peter alt muligt—løbe hurtigt, klatre, bygge ting og trække mærkelige genstande ud af tasken, hver gang han manglede noget.

Men den magiske taske havde en fjende: Blå Slyngel, et stort og ondt blåbær, der boede i et hemmeligt våbenlaboratorium langt væk i Afrika. Han drømte om magt og ville udrydde alle æbler i verden. Og han havde hørt rygter om en taske med uendelig kraft. Det viste sig, at Finn, Peters sure bror, arbejdede for Blå Slyngel i håb om at få ros og måske et karbad fyldt med fiskefoder.

Blå Slyngel sendte sine mange små blåbær-håndlangere afsted til Danmark. De trillede rundt i gaderne, spionerede og lavede ballade, alt imens Blå Slyngel brugte sin mørke superkraft: Skygge-kloning. Snart var der små hærgrupper af sorte blåbærkloner overalt.

En dag blev Peter fanget af håndlangerne, der havde fået Finns oplysninger. Men Peter trak en kæmpe hoppebold ud af tasken, sprang højt op og slap fri. Det blev for meget for Blå Slyngel, som selv rejste til Danmark for at tage tasken fra Peter.

De mødtes på en mark uden for Aarhus. Himlen mørknede, og vinden tog til, mens Blå Slyngel lod skygge-klonerne strømme ud omkring sig som en hær af mørke, hoppende bær. Peter stod alene. Men ikke længe—han trak et sæt rustning frem, et net af lys, en megafon, en raketcykel og en gigantisk pude, som han smed ind i flokken for at vælte klonerne.

Slagsmålet blev episk. Blå Slyngel rullede rundt som en stormvind og sendte chokbølger ud. Peter undveg, trak et skjold frem fra tasken og brugte en magisk lygte til at opløse klonerne én for én. Til sidst stod kun Blå Slyngel tilbage. Peter tog en enorm elastik ud af tasken, spændte den ud mellem to træer og skød Blå Slyngel direkte ind i et fængsel—hvor han endte med at rådne op.

Finn, der havde set det hele, indså nu hvor meget uret han havde gjort sin bror. Han svømmede hen til Peter, sagde undskyld og pakkede en pose gifler, før han tog afsted til Hawai for at starte forfra.

Peter stod tilbage på marken med sin magiske taske og et nyt liv foran sig—fyldt med eventyr, mod og uendelige muligheder.

Og Peter levede lykkeligt til sine dages ende.

# data[].attributes.body
Der var engang en rød, halv pære–halv æble ved navn Pær, som boede i Rom. Han arbejdede som spion for NASA, og ingen i byen anede, at den søde frugt, der hver morgen drak espresso ved Trevifontænen, i virkeligheden var en af universets bedste agenter.

En dag fik Pær sin vigtigste mission nogensinde: Han skulle sendes til den internationale rumstation, fordi NASA havde opsnappet rygter om en ond kraft, der truede hele universet. Pær steg ombord på raketten, spændte sig fast og fue, mens hans saftige nano-dråber sitrede af spænding.

Da han ankom til rumstationen, gled lugten af råddenskab ham i møde som en muggen tåge. Ud af skyggerne trådte Banan-Joe – en gammel, rådden banan med hængende skræl og ondskab i øjnene. Ved hans side svævede en hær af orange appelsin-aliens, alle med små motorer på ryggen og laserskærekerner.

"Velkommen, lille NASA-frugt," hvæsede Banan-Joe. "Du er lige i tide til universets underkastelse!"

Banan-Joe løftede armen, og straks svirrede appelsin-aliensene mod Pær som en citrusstorm. Pær sprang til side, mens han udsendte sine mikroskopiske nano-juice dråber, der lynhurtigt hackede rumstationens kontrolpaneler. Dørene smækkede i, og gravitationsmodulerne tændte og slukkede, så aliensene blev kastet rundt som salatskåle i en centrifuge. Én efter én faldt de om – besejret af Pærs saftige teknologi.

Rasende svingede Banan-Joe sin Skrællewhip. Skrællen voksede flere meter, svirpede gennem luften og ramte Pær i brystet så hårdt, at han fløj ind i en væg. Pær mærkede saften sive ud – han var tæt på at dø. Banan-Joe trak sin skræl tilbage og lo mørkt.

"Dette er slutningen for dig, lille kerneklovn!"

Pær kæmpede for at holde sig vågen. Han vidste, at hvis han ikke gjorde noget nu, ville Banan-Joe tage universets herredømme. Med de sidste kræfter samlede han sine nano-dråber og sendte dem ind i rumstationens brandkontrolsystem.

"Kom så," hviskede han. "Virker det her ikke, er alt tabt."

Et øjeblik var der stille. Så lød der et klik.

Pludselig brusede enorme mængder vand ned fra loftet. Banan-Joe skreg – rådden bananskræl kunne ikke modstå vand. Han opløstes, først i små brune flager, så i en klam, moset pøl, før han til sidst forsvandt helt. Universet var reddet.

Pær faldt om, men nåede at smile. Han havde gjort det.

Nogle timer senere vågnede han i et NASA-hospital på Jorden. Hele verden hyldede ham som en helt. Rom fejrede ham med parader, musik og en statue lavet af marmor og ægte guldfrø. Pær blev inviteret til at holde tale ved Colosseum, hvor han ydmygt sagde:
"Man behøver ikke være en fuldkommen frugt for at gøre noget stort."

Fra den dag levede Pær sit liv med stolthed, respekt og uendelig mængder af espresso –

og Pær levede lykkeligt til sine dages ende.

# data[].attributes.body
Orginal billede af Banan

# data[].attributes.body
Færdig pære med fransk hat som spiser en pizza

# data[].attributes.body
wow

# data[].attributes.body
Færdig citron-rotte ved Bermuda-trekanten som spiller vandpolo

# data[].attributes.body
Der var engang et gigantisk cruiseship, der drev stille rundt midt i den mystiske Bermudatrekant. Ombord lå den største bingohal på de syv have, og her sad både Jon – citronrotten og Bingo-Dorthe – verdens farligste bingospiller.

Luften dirrede af spænding. Der var 74 deltagere, og alle svedte – mest af frygt for Bingo-Dorthe, der allerede sad og knækkede bingobrikker mellem fingrene som små knogler.

Jon sad på sin lille stol, hans store øreflapper spjættede nervøst, mens hans citron-gule hud skinnede under loftlamperne. Han manglede kun én brik for at vinde. Bingo-Dorthe opdagede det og knurrede lavt. Hendes øjne blev smalle som laserspidser.

“Hvis han vinder… slår jeg alle ihjel,” mumlede hun, så højt at tre deltagere besvimede.

John – manden der styrede bingospillet – trak næste nummer op.

“Nummer 47!”

Det var lige præcis det tal Jon manglede. Han rakte sin lille rottepote i vejret og hvinede:
“BINGO!”

Der blev helt stille. Bingo-Dorthes ansigt blev rødt. Så lilla. Så næsten sort af raseri.

Hun stirrede direkte på Jon.

Det skulle hun aldrig have gjort.

Jons Skræmme-Syn aktiveredes øjeblikkeligt. Hans groteske grimhed fordoblede sig, hans ansigt foldede sig ud som en sygelig citronblomst, og Bingo-Dorthes øjne begyndte at løbe… ikke med tårer, men med strømme af blod.

Men samtidig skreg Bingo-Dorthe:
“BINGO-BULLET STORM!”

Et tusinddelt sus skar gennem luften. Hundrede bingobrikker fløj ud fra hendes hænder, præcise som dødelige projektiler. De ramte alt og alle – 71 af de 74 spillere blev blæst ned fra deres stole, væltet, ramt i øjnene, eller sendt flyvende gennem luften.

Den eneste, der stod tilbage, var Jon… for ingen kunne ramme ham, når fjenderne var blændet af hans skræmmende aura.

Bingo-Dorthe, nu både rasende og halvblind, famlede efter flere brikker.

Men så rejste John sig – den rolige bingo-vært, der havde set nok. Med en dyb indånding og imponerende præcision kastede han en enkelt bingobrik direkte i panden på Bingo-Dorthe.

KLONK!

Hun faldt om som en sæk kartofler og rullede sidelæns ud af døren. John fulgte roligt efter, åbnede skibets sikkerhedsdør og vippede hende over rælingen.

“Ud med dig, du bingo-bøddel,” sagde han.

I det samme steg et enormt monster op fra dybet – en slags havokse med tentakler og alt for mange tænder. Det greb Bingo-Dorthe og slugte hende i én glubsk mundfuld.

Stilheden vendte tilbage til skibet. Jon fløj op med sine øreflapper, vinkede til de overlevende spillere og takkede John for hjælpen.

Og resten af cruiset blev den mest fredelige rejse, nogen nogensinde havde haft i Bermudatrekanten.

Og Jon levede lykkeligt til sine dages ende.