# data[].attributes.headline
"Why Do Some Terrorist Attacks Receive More Media Attention Than Others?" (studie fra 2019 af Kearns, Betus og Lemieux, der analyserer mediedækningen af 136 terrorangreb i USA (2006-2015).)

# data[].attributes.subject
"Why Do Some Terrorist Attacks Receive More Media Attention Than Others?" (studie fra 2019 af Kearns, Betus og Lemieux, der analyserer mediedækningen af 136 terrorangreb i USA (2006-2015).)

# data[].attributes.headline
Depoliticizing terror: The news framing of the terrorist attacks in Norway, 22 July 2011

# data[].attributes.subject
Depoliticizing terror: The news framing of the terrorist attacks in Norway, 22 July 2011

# data[].attributes.attachment_link.title
What JFK Said About Palestinian Refugees - The Speech That Enraged Israel

# data[].attributes.attachment_link.title
Conflict in Israel and Palestine through 2015: Crash Course World History #223

# data[].attributes.headline
Link til Interactive Encyclopedia of the Palestine Question

# data[].attributes.subject
Link til Interactive Encyclopedia of the Palestine Question

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Interactive Encyclopedia of the Palestine Question – palquest

# data[].attributes.attachment_link.title
Demography and the Palestine Question (I)

# data[].attributes.attachment_link.description
Highlight - 1850s-1948 - Jews had settled in Palestine long before Theodor Herzl formulated his ideas on Zionism in The State of the Jews (1896). A small core group of…

# data[].attributes.attachment_link.title
Forstå konflikten mellem Israel og Palæstina

# data[].attributes.headline
The Israeli-Palestinian conflict explained on a map

# data[].attributes.subject
The Israeli-Palestinian conflict explained on a map

# data[].attributes.attachment_link.title
The Israeli-Palestinian Conflict explained on a map

# data[].attributes.headline
Bogudgivelse om israelske skolebøger efter Oslo-aftalerne

# data[].attributes.subject
Bogudgivelse om israelske skolebøger efter Oslo-aftalerne

# data[].attributes.attachment_link.title
Peled-Elhanan_ Palestine in Israeli School Books_ Ideology and Propaganda in Education _ Institute for Palestine Studies

# data[].attributes.attachment_link.title
FAQ – Answers to Frequently asked Questions

# data[].attributes.attachment_link.description
The Institute conducts research into the production, content and appropriation of educational media for schools in its socio-cultural, political, economic and historical contexts. The GEI has been conducting and facilitating research into educational media for over 40 years and has become an international reference centre in this field. It is particularly important to us that we make our research results and findings, and corresponding recommendations, available to national and international education practitioners and policy makers, and educational media producers. We aim, through our work, to help improve education in schools around the world. The GEI provides digital products for educational media research and has the world’s most comprehensive collection of international textbooks in its library in Braunschweig, which currently contains textbooks from 173 countries. Educational media for schools play an important role in academia, politics and education. Textbooks, as carriers of the knowledge and information that one generation wishes to pass on to the next, frequently become political issues. This applies particularly to textbooks from regions affected by conflict.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
More than half a century ago, on 9 October 1967, the rifle of the Argentine revolutionary Ernesto "Che" Guevara fell silent in the Bolivian mountains. Yet the echo of his words has remained alive across the Global South, from the Andes to the refugee camps of Gaza.

Today, 58 years after his death, the question returns: What connected the Argentine doctor who fought in the Cuban jungles with the Palestinian people, who have resisted occupation for decades? Was the connection merely symbolic, or did Che leave a tangible mark on Palestinian revolutionary thought?

From Buenos Aires to the Sierra Maestra to Gaza

Ernesto Guevara de la Serna - later known simply as Che - was born in Argentina in 1928. He abandoned his medical studies in pursuit of what he called "healing the world from injustice." His journey across Latin America transformed him into one of the key figures of the 1959 Cuban Revolution that overthrew the US-backed Batista regime.

But Guevara was not content with Cuba's victory. He believed that true revolution knows no borders, declaring that "every true revolution is a war of liberation against colonialism."
READ: Cuban president warns Israel-US actions threaten world peace
This internationalist vision would eventually set the stage for a symbolic meeting between him and Palestine. In June 1959, only a few months after the triumph of the Cuban Revolution, Che Guevara arrived in the Gaza Strip, which was then under Egyptian administration. Although his visit lasted only two days, it carried profound meaning. He toured the refugee camps of Al-Bureij and Al-Nuseirat, met with early Palestinian resistance figures, and visited several training camps in the Gaza Strip.

Photographs of him among the refugee tents quickly circulated in international newspapers, placing Palestine on the map of "global liberation movements." Che's visit bridged the struggle against imperialism in Latin America with the fight against Zionist colonialism in the Middle East. He was the first world leader to treat Palestinians as a national liberation movement, not merely a humanitarian issue.

Palestinian historian and researcher Salman Abu Sitta later described the visit as "a historic event that marked the beginning of the internationalisation of the Palestinian cause."

From Guevara to the fedayeen: Deep roots in thought and practice

During the 1960s and 1970s, Palestinian factions - especially the Popular Front for the Liberation of Palestine (PFLP), began adopting the internationalist rhetoric inspired by Che's ideas. His portrait was raised in refugee camps, alongside chants of his immortal slogan: "Hasta la victoria siempre - Until victory, always."

Many Palestinian cadres trained according to the foco theory (foco meaning a small revolutionary nucleus) - the strategy Che developed in Cuba and Bolivia: small vanguard groups capable of igniting a mass uprising. Some Palestinian training camps in Lebanon were even named "Camp Che Guevara."
READ: Former UN official says Gaza Tribunal 'glimmer of light' as final session warns genocide still continues
To this day, Che's name remains embedded in Palestinian popular memory: streets and cafés in Gaza and the West Bank bear his name; murals depict him alongside Gamal Abdel Nasser and Yasser Arafat; and in the Nuseirat refugee camp stands the Che Guevara Cultural Club, founded by leftist youth in the 1990s.

While his influence is often described as symbolic, historians note that such symbolism is an essential part of revolutionary power itself. Every liberation movement needs icons that transcend geography to inspire others.

On the 58 th anniversary of his death, Che's words still echo on the walls of Gaza and the West Bank: "If I return, I shall come back with all the poor who believed in me."

Perhaps that is why a graffiti artist in Khan Younis once wrote beneath his portrait: "Guevara did not die in Bolivia... he lives in every street that resists occupation."

Conclusion: When revolutions intersect

Che Guevara's story with Palestine was not a passing diplomatic visit, but rather a symbolic meeting of two revolutions sharing the same goal - freedom.

From the mountains of the Sierra Maestra to the refugee camps of Gaza, Che embodied the idea that revolution has no nationality and justice is indivisible. "Wherever there is injustice," he once said, "it is the duty of every human being to fight it."

In his memory, we repeat his own words, ones that remain as urgent today as ever: "You cannot trust imperialism, not even for a single second." "Hasta la victoria siempre - Until victory, always."
OPINION: Bolivia after the elections: How the rise of the right could reframe the Palestinian cause
The views expressed in this article belong to the author and do not necessarily reflect the editorial policy of Middle East Monitor.

Please enable JavaScript to view the comments powered by Disqus.

# data[].attributes.attachment_link.title
Che Guevara and Palestine: When the Latin American revolution met the spirit of Palestinian resistance

# data[].attributes.headline
Vejen til 7. oktober: Britisk dokumentarserie fra 2025.(Israel and the Arabs - Road to 7th October)

# data[].attributes.subject
Vejen til 7. oktober: Britisk dokumentarserie fra 2025.(Israel and the Arabs - Road to 7th October)

# data[].attributes.attachment_link.description
Britisk dokumentarserie fra 2025.
(Israel and the Arabs - Road to 7th October)
Da Donald Trump tiltræder som præsident i 2017, prøver han at stifte fred på sin egen måde. Netanyahu har samtidig sine egne dristige planer: at opbygge nye alliancer med Israels arabiske naboer, mens han forsøger at holde Hamas isoleret i Gaza. Her fortæller topembedsmænd om årtiers fejlslagne fredsforhandlinger i årene op til de koordinerede angreb, som Hamas lancerede mod Israel den 7. oktober 2023. Udløber: 28. feb 2028

# data[].attributes.headline
The ultimate evidence of the Palestinian genocide

# data[].attributes.subject
The ultimate evidence of the Palestinian genocide

# data[].attributes.attachment_link.title
The Palestinian Genocide: The Ultimate Evidence

# data[].attributes.headline
Artikel om Epstein og den israelske forbindelse

# data[].attributes.subject
Artikel om Epstein og den israelske forbindelse

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvor er "far"?

Mens faderkomplekser spiller en lang og vigtig rolle i litteraturhistorien, har selve erfaringen af at være far indtil for nylig været et anderledes ubeskrevet blad - ligesom forholdet mellem maskulinitet og omsorgsarbejde er blevet påfaldende stedmoderligt behandlet.

Har man læst andet bind af Karl Ove Knausgårds murstensværk Min kamp, vil man sandsynligvis også huske scenen, hvor Karl Ove tager til babyrytmik med sin første datter Vanja. Det sker virkelig ikke med Knausgårds gode vilje, for som han skriver:

"[E]fter et par måneder var min modstand mod det rollen som blød mand indebar, blevet brudt så radikalt ned, samtidig med at Vanja var blevet så stor at hendes dage burde indeholde en vis variation, at jeg en dag sagde ja, i dag har vi tænkt os at gå til babyrytmik på Stadsbiblioteket."

Selve deltagelsen i babyrytmik er ikke ligefrem en succes. Forfatterens aversion mod at agere blød mand er alligevel ikke blevet helt nedbrudt endnu - for da han først får gelejdet sin datter med ned på en pude og sammen med andre forældre og babyer begynder at synge, spille og danse under instruktion af en "ung, smuk kvinde" på "omkring femogtyve" er det, som om noget i ham går i stykker:

"Så fik vi uddelt forskellige rasleinstrumenter vi skulle sidde og rasle med mens vi sang en ny sang. Jeg var ikke pinligt berørt, det var ikke flovt at sidde der, det var ydmygende og nedværdigende. Alt var blødt og venligt og godt, alle bevægelser var små, og jeg sad sammenkrøbet på en pude og sang sammen med andre mødre og børn, en sang der til overmål blev sunget for af en kvinde jeg havde lyst til at gå i seng med. Men ved at sidde der var jeg fuldstændig ufarlig, uden værdighed, impotent, der var ingen forskel på mig og hende, andet end at hun var smukkere, og den udjævning, hvor jeg havde givet slip på det der var mig, tilmed min størrelse, og det frivilligt, fyldte mig med raseri."

Andetsteds i samme bind af Min kamp reflekterer den endnu nye norske far over, hvad det er for et mystisk og altopslugende forældre-fællesskab, han nu er blevet en del af:

"Det som før var foregået i det private rum, blev nu pumpet ud i det offentlige. Overalt kunne man læse om veer, kejsersnit og amning, babytøj, barnevogne og ferietips for småbørnsforældre, der udkom bøger skrevet af hjemmegående fædre eller bitre mødre der følte sig snydt, eftersom de blev udmattede af både arbejde og børn. Det som før havde været noget normalt man ikke talte særlig meget om, nemlig børn, blev nu sat helt forrest i tilværelsen og dyrket med en intensitet der burde få enhver til at løfte øjenbrynene, for hvad skulle det nu betyde?"

Knausgård fortsætter:

"Midt i den galskab trillede jeg altså rundt med mit barn som en af de mange fædre der tilsyneladende satte faderskabet foran alt andet. Når jeg sad der på min café og madede Vanja, sad der altid mindst én anden far, gerne på min alder [...] synet af dem var altid lidt ubehageligt, det feminiserede ved dem i det de foretog sig, havde jeg svært ved at tage, selv om jeg gjorde akkurat det samme og var nøjagtig lige så feminiseret som dem. Den svage foragt jeg betragtede mænd der trillede barnevogn med, var mildt sagt tveægget, eftersom jeg selv som regel havde en foran mig når jeg så dem. At jeg var alene om disse følelser, tvivlede jeg på, jeg syntes at kunne genkende det urolige blik hos nogle af mændene på legepladserne, og rastløsheden i de kroppe som godt kunne tage et par armbøjninger i legestativerne mens børnene legede omkring dem."

Kendt som far

Min kamp. Andre bok udkom på norsk i 2009, og er altså skrevet i en 00'er-tid, hvor babylivet rigtig nok var begyndt at figurere mere prominent i den offentlige samtale. Også hvad angik mænds tilsyneladende ambivalente behandling af far-rollen. Herhjemme kunne man eksempelvis læse forskellige kendis-danskere tø-hø-baksen med familiekaosset i form af Sebastian Kleins Familiefar i knibe (2006), Jan Gintbergs Dysfunktionel far (2006) samt Lars Daneskovs Far på færde (sørme også 2006).

Selvom netop de værker - for nu at sige det pænt - ikke helt deler de samme litterære kvaliteter som Karl Ove Knausgårds autofiktive mesterværk, er de alligevel fælles om et underliggende motiv: Far er på (ble)spanden. Modvilligt må han give afkald på sine hidtidige maskuline præferencer, på alverdens sex, sjov og ballade, for i stedet at kaste sig ud i en daglig skyttegravskrig bestående af gylp, gråd og glimtvise erkendelser af, at de der unger trods alt er dejlige nok, når det kommer til stykket.

"At blive far er det største bombenedslag, du vil opleve i dit liv. Din kæreste er blevet dit barns mor, dine skjorter er dekoreret med gylp, og du lærer nye ord som lækagebarriere og brystpumpe", skriver Daneskov.

"Forstå mig ret. Jeg er vældig glad for både min hustru og mine børn. Men hvor ville det dog være rart, hvis de ikke var omkring mig hele tiden! Tænk hvis man kunne få lov til at prøve det søde singleliv igen. Jeg taler ikke nødvendigvis om 'one night stands' eller overdreven indtagelse af alkohol. Jeg tænker såmænd bare på friheden til at gøre lige, hvad der passer én uden at skulle bekymre sig om børn, hustru og diverse forpligtelser. - Det kunne sgudda være skønt!", skriver dr. Pjuskebusk.

"Og når jeg kiggede gennem mine fuldstændig formørkede solbriller på min egen dysfunktionelle indsats med bare to børn, der smurt ind i Cornettois fra top til tå allerede var i gang med at konflikte om, hvornår de måtte få deres næste, måtte jeg indse, at det hele lå i min egen indstilling. Jeg skulle bare lade være med at betragte hele vores uorganiserede slampøl af rod og skrigende møgunger, som noget, der skal se godt ud for de andre på stranden, men i stedet se positivt på hele forløbet", skriver Gintberg.

Set med 2026-briller, post-øremærket barsel til mænd og en generelt mere udviklet kønsdebat, er der unægteligt noget lidt ubehjælpeligt ved deres forsøg på at indfange forældreskabet. Bøgerne skal for Guds skyld være letfordøjelige, sjove, "mandede". Resultatet er dog, at de også ligner noget, der er løgn: som er de blevet skrevet med en forventning om, at fædrene selv er mandebørn - og helst skal holdes interesserede i læsningen med mærkelige illustrationer, store skrifttyper, overdrevent billedsprog, pletvis toilethumor og... ja, hvad end det er, der foregår på forsiden til Sebastian Kleins bog.

Pakker man de værste fordomme væk, indser man dog også, at bøgerne trods alt forsøger at skabe et rum for, at far kan reflektere bare lidt over sin egen rolle i verden. Og som Karl Ove Knausgård på sin egen måde viser, er det store følelser, som her kan være på spil: Ønsket om at holde fast i en særlig forestilling om maskulinitet. En forestilling, som åbenbart er svært forenelig med selve det at være en deltagende far, der går til babyrytmik og skubber til en barnevogn.

Omsorgsarbejdets ordlyd

Gennem litteraturhistorien har forfattere brugt faderkomplekset som en tæt på uudtømmelig inspirationskilde. Beskrivelser af relationer (og ikke-relationer) til forsømmende, strenge og ikke-tilstedeværende fædre har velsagtens været en af litteraturens vigtigste drivkræfter. Til sammenligning er det anderledes (og påfaldende) småt med værker, der ikke kun forholder sig til at have en far, men også at være far. Hvis han har spillet en rolle, har det været som et slags skræmmebillede: Farmand her viser, hvordan man ikke skal forvalte ansvaret for børn. Ligesom du næppe får adgang til hans indre følelsesliv.

Heller ikke i myterne er der meget hjælp at hente: I græsk mytologi spiser titanen Kronos sine egne børn, bange for, at de vil behandle på samme måde, som han selv gjorde, da han kastrerede sin egen far Uranos og sendte ham til Tartaros, dødsriget nederste dyb. Bedre går det ikke, end at sønnen Zeus alligevel besejrer Kronos, og tilsvarende sender ham til Tartaros. I Bibelen får vi igen og igen at vide, at Gud er en kærlig far, men samtidig må vi forholde os til, at han med fuldt overlæg lader sin enbårne søn korsfæste og dræbe. Ligesom han tester Abrahams tjenstvillighed ved at se, om Abraham mon kan lokkes til at ofre sin søn Isak. Man får unægteligt det indtryk, at Moder Natur aldrig kunne finde på noget tilsvarende.

Dermed ikke sagt, at moderskikkelsen er mindre kompliceret. I 1970'ernes feministiske ånd begyndte en række danske forfattere som Dea Trier Mørch og Suzanne Brøgger i hvert fald at tage favntag med bl.a. kvinderollen, moderskabet og kernefamilien på nye, anderledes kritiske måder. Sidenhen har en ny generation af kvindelige danske forfattere som Olga Ravn, Dy Plambech, Maja Lucas, Ida Marie Hede og Cecilie Lind taget stafetten op og beskrevet moderskabet med en ny slags kropslig og hudløs ærlighed. De idealiserede forventninger til mor har simpelthen måttet vige pladsen for mere virkelighedsnære beskrivelser af, hvad omsorgsarbejdet også indebærer.

For er forældreskabet ikke netop det, omsorgsarbejde? I en Politiken-anmeldelse har lektor og ph.d. i litteraturvidenskab Mikkel Krause Frantzen i hvert fald argumenteret for, at "den bølge af samtidslitterære bøger", som på forskellig vis forholder sig til forældrerollen, passende kan sammenfattes under overskriften "omsorgsopmærksomme bøger". Så måske giver det ikke længere mening på samme måde at skelne mellem mor og far?

Tab ikke sutten

Siden 00'ernes far-forvirring er en ny række bøger kommet til i selvhjælpskategorien "tv-kendisser skriver om, hvordan føles at være far". Thomas Skov har fx udgivet Hvad enhver far bør vide (2019), mens Mikkel Kryger Rasmussen står bag Vægten af et menneske: En fortælling om at være far (2024).

Samtidig er sket noget overraskende nyt: At mandlige forfattere har fulgt op på den moderskabslitterære bølge og er begyndt at bearbejde faderskabet på nye litterære måder. I flæng kan nævnes Rolf Sparre Johansson, Victor Boy Lindholm, Nikolaj Zeuthen, Daniel Dalgaard, Duncan Wiese og Rasmus Nikolajsen, der alle har udgivet værker, der på forskellig vis forholder sig til deres egne roller som fædre. Hvordan de tre sidstnævnte mere konkret har gjort det, vil vi se nærmere på i de kommende dage.

For mig - med en datter på otte måneder og en barsel på vej - er det forbundet med en pænt stor lettelse, at jeg ikke længere behøver at tage til takke med Sebastian Klein, der skærer en fjollet grimasse og rækker armene opgivende ud til siden, når jeg vil læse om at være far. Eller at jeg - upåagtet, hvor meget jeg ellers knuselsker Knausgård - nu heldigvis også kan finde litteratur, der ikke på samme måde ser babyrytmik som en direkte trussel mod maskulinitetsidealet. I stedet kan jeg læse nysgerrige, poetiske og anderledes sensitive udforskninger af, hvad livet med babyer og børn også indebærer. Som denne passage fra Duncan Wieses digtsamling Kirsebærplukkerne:

"Babyalarmen er en amulet/ om min hals tung og varm/ søvnen båret som et smykke/ mens jeg arbejder ligger mit barn/ og sover regnen og bilerne der kører forbi/ bliver fanget af mikrofonen og lyser op på mit bryst".

Nyfødt samtale

Selvom ingen endnu kan blive helt enige om, hvad den "moderne far" er eller skal være, bliver han i dag taget anderledes alvorligt. Hvilket ikke kun skinner igennem i de nyere litterære værker, men endda også i førnævnte kendisbøger.

I Hvad enhver far bør vide figurerer eksempelvis ikke kun Thomas Skovs egen stemme, men også forskellige fædre, som han løbende har delt tanker og frustrationer med på Facebook. Iblandet den endnu lidt Gintberg-agtige ironisering over lortebleer og babymos, findes altså også en reel nysgerrighed på, hvordan vi taler om faderskabet. Endnu tydeligere er det i Vægten af et menneske, hvori Mikkel Kryger Rasmussen igen og igen understreger vigtigheden af, at mænd tør tale dybt og ærligt med hinanden - at der ikke kun går bold og bajer i samtalen.

Personligt vender jeg gerne (og meget selvfølgeligt, bilder jeg mig selv ind) tunge emner med mine nærmeste venner. Efter min datter kom til verden, forestillede jeg mig derfor også, at det ville være en smal sag at lave en slags privat digital fædregruppe: en livlig gruppechat for mine mandlige venner med børn. Da først den indledende begejstring havde lagt sig, og der rent faktisk skulle rådgives om mere praktiske anliggender, stod det dog hurtigt klart, at samtalen ville komme til kort.

Det var, som om ingen alligevel var sådan ægte interesserede i at snakke søvnrytmer og mulige kombinationer af grøntsagsmos. I stedet nævnte en far, at man kunne få en gratis fadøl på Warpigs i Kødbyen i København, hvis man troppede op med en baby. Fedt, sagde de andre fædre. Og sagde så ikke mere.

Hvem ved, måske er far stadig dysfunktionel og i knibe. Måske har han stadig brug for at få at vide af Thomas Skov, hvad han bør vide. Eller måske er der alligevel brug for nogle andre og mere fyldige samtaler om, hvad det vil sige at være far. Samtaler, som vi vil forsøge at have i de kommende dage. For når det kommer til stykket, behøver det vel ikke være så far-ligt eller kastrerende at gå med en barnevogn, som Knausgård ellers mener at vide. /David Dragsted

# data[].attributes.attachment_link.description
Mens faderkomplekser spiller en lang og vigtig rolle i litteraturhistorien, har selve erfaringen af at være far indtil for nylig været et anderledes ubeskrevet blad - ligesom forholdet mellem maskulinitet og omsorgsarbejde er blevet påfaldende stedmoderligt behandlet.

# data[].attributes.body
Citat: "Israel har siden den jødiske stats grundlæggelse udvidet sit territorium. Efter 6-dages krigen kontrollerer Israel fire gange så meget land som de gjorde i 1948, og for Israel er land lig med beskyttelse. Den unge nation er blevet en regional stormagt, men den nye dominans skærper konflikten mellem arabere og jødere." (fra 21.00)

# data[].attributes.attachment_link.title
DRTV - Mossad - Israels hemmelige tjeneste

# data[].attributes.attachment_link.description
Vi tager ansvar for indholdet og er tilmeldt Pressenævnet

# data[].attributes.headline
Israelsk yderfløjsperspektiv på Israels historie

# data[].attributes.subject
Israelsk yderfløjsperspektiv på Israels historie

# data[].attributes.attachment_link.title
Israels historie - En kronologisk præsentation

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Untitled Document

Israel-Online, 19. februar 2020

Analyse af Alineas online-undervisningsmateriale om den israelsk-palæstinensiske konflikt

Af Dan Harder

Indhold:

1. Introduktion og baggrund

2. Overordnede ankepunkter

3. Systematisk gennemgang af materialet

4. Konklusion

1. Introduktion og baggrund

Redaktionen på Alinea udviste positiv interesse for min kritik, hvorfor jeg udarbejdede en gennemgang af fejl og mangler i materialet. Alinea har efterfølgende rettet mange af de konkrete faktuelle fejl, hvilket forlaget skal have ros for.

Men desværre har man - nu med åbne øjne - valgt at bibeholde en række oplysninger, som er decideret faktuelt forkerte. Desuden har man flere steder i materialet valgt at fastholde nogle vinklinger på fortællingen, som heller ikke bidrager til et retvisende billede af den historiske virkelighed. Det bør under ingen omstændigheder accepteres i historisk undervisningsmateriale. Skolebørn har krav på at lære de historiske fakta, ikke fiktion.

Der har ifølge forlaget selv (pr. 12. december 2019) været ca. 4.000 unikke logins på online-forløbet (undervisningsmaterialet) over en periode på lidt over et år. Forløbet lå da på en 10. plads over de mest brugte forløb på Alineas "historieportal" til udskolingen. Forlaget forventer en markant stigning i brugen hen mod sommeren 2020 - her ligger forløbet i årsplanen for 8. klasse, og Alinea kan se, at lærerne følger forlagets årsplaner, når de bruger portalen i historie.

Den (forventede) udbredte brug af materialet gør det naturligvis kun så meget desto værre, at det er både misvisende og fuld af fejl.

2. Overordnede ankepunkter

Inden den systematiske gennemgang af materialet (nedenfor) vil jeg fremføre mine overordnede ankepunkter, så læseren under gennemgangen har konteksten for øje.

1. Den historiske baggrund omkring 1. Verdenskrig er bundet op på en central - men ukorrekt - påstand om, at Storbritannien lovede både jøder og "palæstinensere" en selvstændig stat i Palæstina, og herefter valgte at snyde begge grupper for at beholde området selv. Selvom en del af de faktuelle fejl nu er rettet, har man insisteret på at bibeholde denne fiktive "idé," hvorved konfliktens baggrund får en politisk manipuleret fremstilling.

2. Den internationale juridiske forankring af et "jødisk hjemland" i Palæstina, jf. Folkeforbundets vedtagelse af det britiske mandat i Palæstina i 1922, er udeladt og erstattet af ovennævnte fiktion.

3. Den arabiske befolkning i det britisk kontrollerede mandatområde, Palæstina (1922-1948), beskrives systematisk som "palæstinenserne". Det er historisk ukorrekt, da alle mandatets indbyggere (herunder jøderne) dengang blev betegnet som palæstinensere. De korrekte termer for de to befolkningsgrupper er "palæstinensiske jøder" og "palæstinensiske arabere". Ved at sætte "jøderne" og over for "palæstinenserne" indikerer man at araberne var mere palæstinensere end jøderne, hvilket er et politisk statement. Udtrykket "palæstinensere" brugt neutralt, alene om araberne, giver først mening efter 1948, da de palæstinensiske jøder blev til israelere. Idéen om et palæstinensisk (arabisk) folk er således en funktion af Israels oprettelse i 1948. Alineas misbrug af termerne er derfor manipulation tilpasset en moderne politisk kontekst.

4. De palæstinensiske araberes systematiske brug af vold imod civile jøder som et politisk pressionsmiddel i årene 1920-1948 fremgår slet ikke af materialet, ligesom den voldelige arabiske opstand (1936-1939), der førte til den britiske Peel-kommissions delingsplan, er udeladt.

5. "Palæstinenserne" fremstilles systematisk (både før og efter udtrykket giver mening), som langt mere imødekommende og kompromissøgende overfor jøderne, end de historiske realiteter retfærdiggør. Eksempelvis beskrives PLO's oprindelige kamp for at ødelægge Israel som en kamp "...med det ene formål at oprette en palæstinensisk stat." Det er rendyrket misinformation.

6. Der er en overdreven fokus på Israels religiøse jøders betydning for konflikten. I kapitlet om Seksdageskrigen er påstandene om religionens betydning decideret ukorrekt. Religiøse jøder fremstilles systematisk som modstandere af fred, mens religiøse arabere ikke fremstilles tilsvarende negativt, selvom religion betyder langt mere (og er en større forhindring for fred) i det palæstinensiske samfund end i det israelske.

7. Der bruges i det hele taget meget energi på at beskrive det israelske samfund (religion, militæret, parlamentet...), mens vi stort set ikke får noget at vide om det palæstinensiske. Det må forstås implicit, at den palæstinensiske samfundsstruktur ikke har nogen særlig betydning for konflikten. I realiteten er det modsatte tilfældet. Mange vil endda argumentere for, at det palæstinensiske samfunds dysfunktionalitet i dag er den primære forhindring for en fredsløsning.

8. To steder i materialet har man valgt at fremhæve kritik af Israels nuværende regering, endda i begge eksempler på et særdeles tyndt grundlag (misbrug af Holocaust samt undertrykkelse af ytringsfriheden - to stort set ikke-eksisterende problemer i Israel). Kritikken forekommer både umotiveret i forhold til den historiske kontekst og voldsomt politiserende, og burde således ikke forefindes i historieundervisningsmateriale.

9. Omvendt findes der i materialet ingen som helst kritik af det palæstinensiske selvstyre, der dog er både korrupt og totalitært, benægter jødernes historiske forhold til området, promoverer antisemitisme og støtter terror imod jødiske civile. Materialet er desuden kemisk renset for spor af det palæstinensiske selvstyres mange afvisninger af at indgå i realitetsforhandlinger om oprettelsen af en palæstinensisk stat side om side med den jødiske stat, Israel.

10. Et par myter, der lægger sig op ad den klassiske antisemitisme, som fandtes i den første udgave af materialet, er heldigvis slettet fra den endelige udgave.

11. Flere steder, hvor eleverne skal svare på konkrete spørgsmål, er disse formuleret sådan, at eleverne håndfodres med Israel-kritiske synspunkter. Adspurgt hvad der står i vejen for fred, kan eleverne eksempelvis vælge mellem kritik af det demokratiske Israel og islamistiske Hamas. Kritik af det palæstinensiske selvstyre, som ikke vil komme til forhandlingsbordet, er ikke en valgmulighed.

3. Systematisk gennemgang af materialet

Herunder følger kommentarer til min anden gennemgang af materialet (fra februar 2019).

Det er selvfølgelig en formildende omstændighed, at Alineas redaktion har foretaget en del rettelser som følge af mine indvendinger i forhold til første udgave.

Nogle steder har jeg dog valgt at bevare kommentarerne til første udgave (fra januar 2018), også selvom flere graverende fejl siden er blevet rettet. Formålet er at anskueliggøre for læseren, i hvor høj grad hele materialet er baseret på forfatternes personlige mavefornemmelser, fordomme og (vrang)forestillinger, i stedet på solide historiske fakta.

Selvom en del ting er rettet fra første til anden udgave, lider materialet stadig af mange problemer, som primært fordeler sig i to kategorier:

1. faktuelle fejl (overvejende med politisk slagside imod Israel)

2. redaktionelle valg med politisk slagside imod Israel

For overblikkets skyld gennemgår jeg materialet systematisk fra en ende af.

Citater fra Alineas materiale i kursiv, mine kommentarer i normal font.

Kapitel 1 - Religion og Jerusalem

Kapitlet udgør en god start på materialet, med en udmærket (omend kort) præsentation af religionernes betydning for konflikten.

Kapitel 2 - Zionismen

Også kapitel 2 er generelt retvisende. Men fra og med afsnittet om "Indvandring" opstår der dog en række småfejl, som kunne indikere, at teksten er skrevet uden at oplysningerne efterfølgende er blevet fakta-tjekket. Jeg tillader mig også at påpege nogle redaktionelle valg, som vækker min undren.

I afsnittet "Indvandring":
Oprindelig tekst, første udgave (januar 2018):

"I 1882 udgjorde jøderne ikke mere end tre procent af befolkningen og boede stort set kun i større byer som Jerusalem og Hebron. Men pga. forfølgelser [i Europa] og zionismen voksede det jødiske samfund fra 24.000 i 1882 til 85.000 i 1914."

At den jødiske del af befolkningen kun skulle udgøre tre procent i 1882 er åbenlyst forkert. Det er korrekt, at jøderne udgjorde omkring 24.000 mennesker. Men hvis de skulle svare til tre procent, måtte der nødvendigvis bo 800.000 mennesker i området i 1882. Det gjorde der ikke. Et mere retvisende samlet befolkningstal er ca. 250.000. Det svarer til en jødisk befolkningsandel på ca. 10%.

Opdatering, februar 2019:

Efter min indsigelse er de tre procent rettet til "en meget lille del".

Der er desuden tilføjet et nyt afsnit:

"Der er meget stor uenighed om størrelsen på befolkningen i Palæstina i slutningen af 1800-tallet blandt forskere. Nogle peger på 800.000 mennesker, mens andre siger 300.000. Den store forskel er interessant, da jødernes andel af den samlede befolkning var noget større, hvis der var få mennesker i området. Eksemplet viser også, at konflikten er omgærdet af så mange forskellige oplysninger, at den kan være svær at blive klog på."

Efter nærmere granskning må jeg give forfatterne ret i, at der er store afvigelser mellem de tilgængelige kilder vedrørende befolkningstal for området i 1800-tallet. Ifølge Jewish Virtual Library var der 24.000 jøder (8%) ud af i alt 300.000 i 1882. Ifølge Wikipedia var der 43.000 jøder (8%) ud af en samlet befolkning på 532.000 i 1890.

Tallet 800.000, som nu indgår i Alineas undervisningsmateriale, figurerer ingen steder i litteraturen, og må antages at bero på en misforståelse af min tidligere kommentar. Det tal bør slettes fra materialet og eventuelt erstattes af de ovenfor anførte.

I samme afsnit:

Første udgave (januar 2018):

"Nogle af familierne var direkte efterkommere af de muslimer, som i 630'erne deltog i erobringen af Jerusalem."

Det er efter min opfattelse et mærkeligt - og faktuelt uunderbygget - udsagn med en klar politisk agenda. Formålet er tydeligvis at forankre palæstinensernes historie i landet. Men hvad med de ca. 24.000 jøder, der i 1880 boede i Jerusalem og andre byer? Er man sikker på, at de ikke kan spore deres aner tilbage til Davids og Salomons tid, ca. år 1000 f.v.t? Hvorfor denne særlige fokus på de palæstinensiske araberes aner?
Opdatering, februar 2019:
Nu er teksten rettet til det mere rimelige "Nogle af familierne havde boet der i århundreder." Det er naturligvis rigtigt. Men ved man, at de ca. 24.000 jøder ikke havde boet der i årtusinder? Den særlige fokus på de "palæstinensiske muslimer" (hvoraf en del faktisk var kristne) og deres historiske forankring skal tydeligvis tegne jøderne som fremmedelementer. Men det gjaldt vel ikke de 24.000, der boede der i 1880? Spørgsmålet om historisk forankring er et kontroversielt politisk emne, som ikke bør politiseres i et faktuelt baggrundsrids.

Igen, i samme afsnit, "Indvandring": Her er en graf over henholdsvis arabisk og jødisk befolkningstilvækst. Den er der intet problem med.

Men det er bemærkelsesværdigt, at man i den tilhørende lærervejledning opfordrer til en særlig indsats for at værne eleverne imod den potentielle misforståelse, at den arabiske befolkningstilvækst også skulle skyldes immigration. Det vurderes åbenbart afgørende for forståelsen af konflikten at understrege, at palæstinenserne - i modsætning til jøderne - hovedsagligt er "indfødte" - hvilket naturligvis er et af palæstinensernes hovedargumenter for, at landet i virkeligheden er deres.

Jeg bifalder at man her, ganske imod sædvane, har valgt overhovedet at nævne den arabiske immigration, der fandt sted i mandat-tiden som følge af den øgede vækst, som var konsekvens af både britisk og jødisk økonomisk aktivitet. Men hvorfor sætte et tal på, når alle ved at det er både kontroversielt og helt umuligt at vurdere? Og hvorfor pålægge læreren specifikt at understrege, at immigrationen spillede en mindre rolle? Det sætter da læreren i en kompromitterende situation at skulle agere advokat for palæstinenserne. Hvorfor ikke bare skrive i teksten, at der også var arabisk immigration, men at en stor del af tilvæksten skønnes at hidrøre fra naturlig vækst?

Den særlige fokus på palæstinensisk "indfødthed" i begge eksempler ovenfor forekommer politisk motiveret. Særligt når man, som vi vil se i det følgende, fravælger mange andre væsentlige oplysninger, som potentielt kunne svække palæstinensernes sag.

Konflikten er jo netop kompliceret af, at både jøder og arabere føler et tilhørsforhold til landet.

I afsnittet "Tel Aviv grundlægges":

Første udgave (januar 2018):

"Da den jødiske indvandring for alvor tog til i årtierne efter zionismens opståen, slog de indvandrende jøder sig ned ved Jaffa ud til Middelhavskysten. Palæstinensiske forfølgelser tvang dem dog til at flygte længere nordpå. Her grundlagde jøderne snart den første, reelle jødiske by, Tel Aviv.
I Tel Aviv kunne jødisk sprog, kultur og levevis trives i nogenlunde sikkerhed. Det betød dog ikke, at de fra nu var sikret mod forfølgelse og konfrontationer med palæstinenserne. Palæstinenserne var fortsat meget imod den stigende jødiske indvandring fra Europa. Der var i denne periode angreb fra begge sider på hinandens områder."
Denne korte passage indeholder faktisk en del fejl, omend de ikke nødvendigvis ændrer det samlede billede af konflikten. Men derfor skal teksten jo være retvisende alligevel.

Da jøder immigrerede fra Europa i 1880'erne slog de sig ned mange steder i Palæstina. Den første jødiske "moderne" by var ikke Tel Aviv, men Petah Tikva (grundlagt 1878), der ligger inde i landet 15 km øst for Jaffa/Tel Aviv. Dernæst blev byen Rishon Le'Zion (som betyder "først til Zion") grundlagt i 1882. I de kommende år blev en række andre byer grundlagt i det nuværende centrale Israel. Det moderne Tel Aviv blev først i 1909 grundlagt nær oldtidsbyen Jaffa.

"Palæstinensiske forfølgelser" (med undtagelse af almindelige kriminelle, plyndrende bander) fandt ikke sted på dette tidspunkt, men begyndte først for alvor i 1920, som også var året, hvor den arabiske politiske modstand imod zionismen for alvor materialiserede sig. Der var således ikke "angreb fra begge sider" i tiden for Tel Avivs grundlæggelse.

Skal man være pernittengrynet kunne man tilføje ordet "moderne" til "den første, reelle jødiske by" (som altså ikke er Tel Aviv). For de fire oldtidsbyer, som er hellige for jøder: Jerusalen, Hebron, Tiberias og Safed er vel også - eller har vel også været - "reelle jødiske byer."

Opdatering, februar 2019:

De fire jødiske oldtidsbyer er blevet tilføjet, og det samme gælder de to moderne byer Petah Tikva og Rishon Le'Zion. Udsagnet med "angreb fra begge sider" er også blevet fjernet, og det er fint. Men afsnittet er desværre stadig behæftet med væsentlige fejl. Jøderne slog sig ikke specielt ned ved Jaffa, blev ikke fordrevet herfra, og den arabiske politiske vold var endnu ikke begyndt, da man grundlagde Tel Aviv i 1909. Jeg undrer mig over, at man accepterer faktuelt forkerte oplysninger i historiematerialet. Hvorfor ikke bare holde sig til kendsgeringerne?

At der fandt "palæstinensiske forfølgelser" sted, nævnes henkastet, som om det ikke havde nogen særlig betydning for konflikten. Desværre på et kronologisk forkert tidspunkt, og så i øvrigt kun sporadisk i resten af materialet - selvom den palæstinensiske vold mod jødiske civile har defineret konflikten i næsten 100 år, og gør det også i dag.

Kapitel 3 - Englands uheldige rolle

I kapitel 3 begynder de alvorlige fejl at vise sig, som kan bidrage til fundamentale misforståelser omkring konflikten.

Kapitlets overskrift (første udgave, januar 2018):

Man bør spørge sig selv, om overskriften "Englands uheldige rolle" er retvisende og balanceret. For hvem var Englands rolle uheldig? Måske for England selv. Men hvis man er glad for, at Israel blev oprettet i 1948, var det måske ikke så uheldigt endda. Hvis man omvendt er ked af Israels eksistens, må det bestemt betragtes som uheldigt, at England blev involveret i den mellemøstlige suppedas. En mere neutral overskrift kunne være noget i retning af "Englands afgørende rolle."

Opdatering, februar 2019:

Den politisk ladede overskrift er ændret til den mere neutrale "Englands afgørende rolle".

Under overskriften på intro-siden til kapitlet:

Første udgave (januar 2018):

"Israel-Palæstina konflikten bunder bl.a. i de garantier, som briterne før og under 1.Verdenskrig gav begge parter. Både jøderne og palæstinenserne mener, at briterne lovede dem området."

Og i afsnittet "Balfour-deklarationen" ligeledes:

"I 1916 garanterede briterne palæstinenserne deres egen stat, hvis de til gengæld ville hjælpe Storbritannien i 1.Verdenskrig mod osmannerne."

Disse to udsagn er faktuelt helt forkerte, ja faktisk udtryk for ren historieforfalskning, bl.a. fordi begrebet "palæstinenserne," som betegnelse for et arabisk folk, slet ikke eksisterede på det tidspunkt.

Det, der blev indgået i 1916, var den hemmelige "Sykes-Picot-aftale" imellem England og Frankrig, hvorunder de delte Mellemøsten i de to stormagters respektive interessesfærer. Her var ingen arabere involveret.

Det britiske løfte, som blev afgivet til arabere under krigen (i 1915, ikke 1916), omhandlede slet ikke arabere bosiddende i Palæstina, men var et bevidst vagt formuleret løfte fra den britiske højkommissær McMahon i Egypten til Emir Hussein i Mekka på den arabiske halvø, om at sidstnævnte skulle få lov at regere over det meste af Mellemøsten (dog under britisk overherredømme), imod til gengæld at støtte briterne under krigen imod Osmannerne (tyrkerne). Fra Husseins potentielle kalifat eller kongedømme fraregnede McMahon desuden i sit brev til emiren et ikke særligt præcist defineret område ved Middelhavets kyst (der er uenighed om, hvorvidt området omfatter Israel/Palæstina eller kun Libanon).

Det er rigtigt, at pro-palæstinensiske aktører senere har brugt "Hussein-McMahon-korrespondancen" som "bevis" på, at briterne har lovet Palæstina til araberne. Men de palæstinensiske arabere, hvis nationale vækkelse endnu ikke var fundet sted, spillede ingen rolle på daværende tidspunkt, hvorfor en palæstinensisk stat naturligvis slet ikke var på tale. Det ikke-eksisterende palæstinensiske folk kunne selvsagt heller ikke "hjælpe Storbritannien i 1.Verdenskrig mod osmannerne." Oplysningerne må derfor anses for at være en radikal omskrivning af historien, som åbenlyst ikke kan accepteres i historieundervisningsmateriale.

Opdatering, februar 2019:

Teksten er nu ændret, så det er "araberne," og ikke (de på daværende tidspunkt ikke-eksisterende) "palæstinensere," der bliver lovet noget af England. "Garantier" er også ændret til at araberne "fik indtryk" af en garanti. Det er bedre. Den ikke-kyndige læser (som en skoleelev må forventes at være) kan dog ikke regne ud, at Englands vagt formulerede løfte blev afgivet til Emir Hussein af Mekka på den arabiske halvø, og ikke til arabere bosiddende i Palæstina. Hverken Palæstina eller Jerusalem indgik i forhandlingerne med Hussein, der primært havde sigte på områdets hovedby, Damaskus. Forfatterne fastholder således den fiktive historie om Storbritanniens garantier til begge konfliktens parter.

Under billedet af Balfour og hans brev til Lord Rothschild:

I første udgave (januar 2018) står der:

"Arthur Balfour var britisk udenrigsminister i 1917 og manden bag den hemmelige garanti til et jødisk hjemsted i Palæstina."

Balfour-deklarationen var hverken hemmelig eller en garanti. Den var en offentlig deklaration (deraf navnet) af Storbritanniens støtte til et jødisk hjemland i Palæstina.

Opdatering, februar 2019:

Rettet til "den britiske støtte til et jødisk hjemsted i Palæstina."

Længere nede i afsnittet "Balfour-deklarationen":

Første udgave (januar 2018):

"Briterne så også en mulighed for at vinde støtte blandt USA's store jødiske befolkning - og via støtten presse USA's regering ind i 1.Verdenskrig på briternes side."

Jeg har hørt DR-journalist Hanne Foighel fremføre det samme synspunkt i radioens P1 Orientering (2/11-2017, 100-årsdagen for deklarationen). Jeg er aldrig stødt på kilder, der underbygger påstanden, men vil meget gerne se dem, hvis de eksisterer. Faktum er, at USA allerede havde erklæret Tyskland krig et halvt år før Balfour-deklarationens udstedelse. Englands motivation for at udstede deklarationen var snarere to ting: Dels et ønske om at mobilisere jøder i kampen mod Osmanner-riget, og dels den britiske regerings, herunder premierminister Lloyd Georges, personlige sympati for zionismen. At fremføre den lidet dokumenterede USA-jøde-teori som Storbritanniens eneste motivation - udover jødisk pres fra zionistlederen Chaim Weizmann - er lidt uheldig, da den puster til den antisemitiske forestilling om (ikke mindst amerikanske) jøders overdrevne indflydelse på stormagters politik. Der er i forvejen nok mennesker med sådanne vrangforestillinger; der er ingen grund til at fodre folkeskoleelever med dem. Referencer til antisemitiske myter bør kontekstualiseres, så de ikke forveksles med realitet.

Opdatering, februar 2019:

Rettet til retvisende beskrivelse, bl.a. jf. ovenstående.

Referencen til USA's jøder fjernet.

Og umiddelbart nedenunder:

Første udgave (januar 2018):

"Balfour-deklarationen er stadig i dag et meget centralt dokument i konflikten. Jøder henviser til deklarationen, som bevis på at stormagterne har garanteret dem et hjemsted."

Ikke helt. Balfour-deklarationen var et udtryk for Storbritanniens holdning. Men det, der giver deklarationen legitimitet i forhold til international lov, er dens verbatime inklusion i Folkeforbundets vedtagelse af Palæstina-mandatet i 1922. Da alle Folkeforbundets vedtagelser efter 2. Verdenskrig blev overført til efterfølgeren, FN, udgør mandatet fra 1922 den internationale validering af Israels oprettelse. Hvis man opfatter FN's afgørelser som væsentlige for konfliken, må det være rimeligt også at nævne den første og aldeles afgørende fra Folkeforbundet i 1922. Folkeforbundet etablerede samtidig de britiske og franske mandat-områder, hvilket jo også er afgørende for forståelsen, og derfor bør inkluderes.

Opdatering, februar 2019:

Folkeforbundets vedtagelse af Palæstina-mandatet (hvorved England forpligtedes til at arbejde for oprettelsen af et jødisk hjemland) nævnes nu som "Folkeforbundets aftale fra 1922". Men uden nærmere forklaring er der jo ikke en eneste skoleelev, der forstår, at der er tale om en international, bindende beslutning. Ærgerligt, at man fastholder fiktionen om, at den jødiske stat blev lovet af briterne, når det i virkeligheden er det internationale samfund, repræsenteret ved Folkeforbundet, der stillede jøderne et "nationalt hjem" i udsigt.

Og igen nedenunder:

Første udgave (januar 2018):

"Palæstinenserne opfatter dog ikke ordet "hjemsted" som ensbetydende med stat. Palæstinenserne opfatter hjemsted, som jødernes mulighed for at få lov til at have et hjemsted i en palæstinensisk stat."

Det er et meget mærkeligt udsagn, som muligvis skal tjene til at fremstille palæstinenserene mere kompromissøgende en tilfældet var. Men det er historisk set helt forkert. Palæstinenserne tillægger ikke Balfour-deklarationen, eller for den sags skyld dens inklusion i Palæstina-mandatet, nogen son helst legitimitet, og hænger sig derfor ikke i semantikken i teksten. Jeg ved ikke, hvor forfatteren har den idé fra, men det er ren fantasi.

Palæstinensernes synspunkt er i dag, at England ikke kunne give noget væk, som ikke var deres (hvilket de jo kan have ret i, omend dokumentet skal ses i lyset af sin tid, hvor imperier helt naturligt skaltede og valtede med landområder alle vegne). Konceptet "hjemland" dækkede over, at jøder skulle have særlige rettigheder i Palæstina som følge af deres historiske tilhørsforhold. Palæstinenserne har netop aldrig accepteret nogen form for "jødisk hjemland" i Palæstina, og benægter som bekendt også den dag i dag, gennem en massiv misinformationskampagne, ethvert jødisk historisk tilhørsforhold til området.

Opdatering, februar 2019:

Den rene fiktion er nu heldigvis droppet, og erstattet af den mere retvisende tekst: "De arabiske palæstinensere mente modsat ikke, at briterne kunne love området væk til jøderne, da der boede arabere i området."

I de efterfølgende opgaver, spørgsmål 1:

Første udgave (januar 2018):

"Hvorfor lovede England palæstinenserne deres egen stat?

Fordi den zionistiske bevægelse havde stor indflydelse i England.

Fordi palæstinenserne hjalp englænderne under 1. Verdenskrig.

Fordi englænderne fik retten til alle naturressourcerne i området."

Som beskrevet ovenfor lovede englænderne ikke palæstinenserne deres egen stat. De afgav et vagt og løst defineret løfte til emiren af Mekka om at herske over det meste af det arabiske Mellemøsten med undtagelse af en stribe land ved Middelhavets kyst. Palæstinenserne fandtes ikke som folk og havde ingen del i nogen forhandlinger under 1. Verdenskrig. Hvis spørsmålet skal medtages, må det nødvendigvis omformuleres til at handle om Husseins ønske om at beherske det meste af Mellemøsten, samt evt. om arabisk nationalisme centreret om Damaskus. Men det er jo ikke direkte relateret til Palæstina. Det må være redaktørens valg, hvor mange tangenter man vil ud af.

Opdatering, februar 2019:

Selvom forfatterne nu har ændret ordet "palæstinenserne" til "araberne", holder man fortsat fast i en fiktion om, at England skulle have lovet selvstændighed til både arabere og jøder i Palæstina. Det er en fin røverhistorie, men altså ikke i overensstemmelse med sandheden. Jøderne blev stillet et "hjemland" i udsigt, mens de palæstinensiske arabere slet ikke figurerede på den politiske agenda under eller umiddelbart efter 1. Verdenskrig.

Samme opgavesæt, spørgsmål 3:

Første udgave (januar 2018):

"Hvorfor lovede briterne, at jøderne kunne få deres eget hjemsted?

Fordi området var ubeboet.

For at vinde støtte blandt USA's store jødiske befolkning og via støtten presse USA's regering ind i 1.Verdenskrig på briternes side.

Fordi jøderne havde en pagt med deres gud."

Det midterste svar skal tydeligvis forstås som det rigtige. Men det er forkert. Englands motivation for at udstede deklarationen var snarere to ting: Dels et ønske om at mobilisere jøder i kampen mod Osmanner-riget, og dels den britiske regerings, herunder premierminister Lloyd Georges, personlige sympati for zionismen.

Den dybt antisemitiske vrangforestilling, at jøder kan presse USA eller andre magter til at gå i krig, bør behandles med stor forsigtighed, så eleverne ikke uforvarende tror at det er rigtigt. Se i øvrigt ovenfor.

Opdatering, februar 2019:

Det midterste (og helt forkerte) svar er nu ændret til det mere retvisende "Storbritanniens premierminister David Lloyd George havde sympati med zionismen, og briterne ville gerne have så meget indflydelse i området som muligt."

Opgave, efter Balfour-deklarationen på engelsk og dansk:

Første udgave (januar 2018):

"Kildens troværdighed
Undersøg, hvad der er særligt for en kilde som denne - er den fx troværdig/utroværdig? Begrund dit svar."
Det er da et mærkeligt spørgsmål. Der findes jo ikke mere "troværdige" kilder end historiske dokumenter. Hvis folk kendte ordlyden af historiske dokumenter bedre, eksempelvis Folkeforbundets Palæstina-mandat fra 1922 eller FN's sikkerhedsråds resolution 242 fra 1967, ville der generelt være en bedre forståelse for konflikten. Historiske dokumenter kan per definition ikke være "utroværdige." Det kan avisartikler, debatindlæg - og historieundervisningsmateriale, for den sags skyld. Men ikke historiske dokumenter.

Opdatering, februar 2019:

Det mærkelige spørgsmål er erstattet af nogle mere relevante. Dog spørges der stadig: "Er kilden det, som den giver sig ud for at være - en deklaration fra 1917?"
Meget mærkeligt.

I samme opgavesæt:

Første udgave (januar 2018):

"Kildens konsekvenser
Hvilke konsekvenser fik det for konflikten mellem Israelere og palæstinensere, at briterne tilsyneladende gav begge folkeslag opfattelsen af, at de vil få deres egen stat efter 1.Verdenskrigs afslutning?"
Igen samme fiktion. Briterne gav ikke palæstinenserne opfattelsen af, at de vil få deres egen stat, jf. ovenstående. Der er heller ikke belæg for at påstå, at araberne i Palæstina fik nationale aspirationer som følge af Hussein-McMahon-korrespondancen. Sidstnævnte havde alene til formål at sikre Emir Husseins beduin-hær (som englænderne voldsomt overvurderede) på britisk side ved invasionen af Osmanner-riget. Planen var at indsætte emirens søn, Faisal, som leder i Damaskus. Det geografiske område Palæstina var slet ikke en del af planen. Det er således ikke fagligt redeligt at læse et løfte til de palæstinensiske arabere ind i Englands løfter under 1. Verdenskrig.

Jeg beklager, at jeg således modarbejder redaktionens koncept i dette kapitel, men man kan nu engang ikke basere historieundervisning på en fiks idé om en falsk symmetri. Palæstinenserne eksisterede ikke som et folk under 1. Verdenskrig, og blev ikke lovet noget. De eneste, som England lovede noget, var emiren i Mekka (1915), franskmændene (1916) og zionisterne (1917).

Opdatering, februar 2019:

Referencen til røverhistorien om de symmetriske løfter er fjernet herfra.

Afsnittet "Briterne overtager":

Første udgave (januar 2018):

"Da 1. Verdenskrig sluttede i 1918 forventede både jøder og palæstinensere at få deres egen stat i Palæstina."

Som nævnt flere gange ovenfor, var en palæstinensisk stat slet ikke på agendaen under 1. Verdenskrig. Det samme gjaldt umiddelbart efter krigen. Heller ikke under San Remo-konferencen i 1920 var nogen form for palæstinensisk selvstændighed på agendaen. Det var Prins Faisal, søn af Emir Hussein i Mekka, der forhandlede med stormagterne, og det arabiske krav om selvstændighed omhandlede Mellemøsten generelt med specifik fokus på Damaskus i Syrien. I en arabisk optik blev Palæstina opfattet som en del af Stor-Syrien, og da end ikke araberne i Palæstina selv opfattede sig som et særskilt folk, var der ingen krav om en selvstændig stat i Palæstina. Udsagnet er derfor ren fiktion.

Opdatering, februar 2019:

Her er det falske postulat om britiske løfter om både arabisk og jødisk selvstændighed i Palæstina bibeholdt. Man har dog tilføjet en forklarende sætning: "Jøderne i form af et nationalt hjem som omtalt i Balfour-deklarationen og araberne i form af et Storsyrien, der inkluderede Palæstina."

Det er dog stadig fiktion. Ingen blev lovet selvstændighed overhovedet. Ingen selvstændig jødisk stat i Palæstina, og intet selvstændigt Storsyrien. England snød hverken jøderne eller araberne. Man prøvede at snyde Frankrig for Syrien, men det mislykkedes, og Sykes-Picot-aftalen fra 1916 blev i overvejende grad ført ud i livet. Redaktørernes fiksering på denne falske historie burde opgives til fordel for reel historisk oplysning.

Umiddelbart nedenunder:

"Men briterne gjorde noget helt tredje, som de allerede under krigen i hemmelighed havde besluttet. De overtog området selv."

Det er ikke helt retvisende. Det er rigtigt, at England i hemmelighed havde aftalt en opdeling af Mellemøsten med Frankrig (Sykes-Picot-aftalen af 1916). Men den endelige opdeling i mandat-områder blev vedtaget af stormagterne i 1920 (i San Remo) og dernæst af Folkeforbundet i 1922 (hvor Balfour-deklarationens tekst om et jødisk hjemland blev inkorporeret i Palæstina-mandatet, der også omfattede det nuværende Jordan). Så selvom det er en god røverhistorie, at englænderne snød alle de andre, er det ikke sandt (det er sandt at de prøvede at franarre Frankrig Damaskus, men det lykkedes ikke).

Opdatering, februar 2019:

Røverhistorien er desværre bibeholdt. Se i øvrigt ovenfor.

Og derefter:

"I perioden fra 1918 til 1939, hvor 2.Verdenskrig brød ud, steg spændingerne mellem jøder og palæstinensere. Begge sider angreb ikke kun hinanden, men også britiske soldater og bygninger."

Først lidt semantik:

Det er dybt ahistorisk, grænsende til historieforfalskning at bruge betegnelsen "jøder og palæstinensere" om de to parter i den britiske mandat-periode. Det er en desværre meget udbredt måde at lade som om der på den tid fandtes et palæstinensisk folk. Men det gjorde der ikke (selvom det er sådan palæstinenserne ønsker at udlægge det i dag). De korrekte betegnelser må nødvendigvis være "jøder og arabere" - to etniske grupper, der begge boede i Palætina. At kalde mandatets arabere "palæstinensere" er lige så forkert som at kalde dets jøder "israelere." Grunden er, at det folk, vi i dag kalder palæstinenserne, først fik den betegnelse, da de palæstinensiske jøder blev til israelere ved Israels oprettelse i 1948. Indtil da omfattede begrebet "palæstinensere" alle områdets indbyggere, der i øvrigt alle havde officielle palæstinensiske indentifikationspapirer (min egen jødiske far var en af dem, men det er jo historien uvedkommende). I internationale diplomatiske kredse blev udtrykket endda ironisk nok hovedsagligt brugt om de palæstinensiske jøder. Det er ganske enkelt fagligt uredeligt at fratage de palæstinensiske jøder deres palæstinensiske identitet til fordel for araberne, og til støtte for en moderne politisk agenda.

Jeg forstår godt ønsket om at gøre materialet let tilgængeligt for målgruppen. Men så tror jeg ærligt talt, det er bedre simpelthen at forklare det, som jeg har beskrevet ovenfor, i stedet for at tegne et falsk billede af den historiske virkelighed.

Så til udsagnets substans:

Der er her tale om en så uklar beskrivelse, at forståelsen går tabt. At tale om "spændinger" og gensidige angreb er voldsomt meningsforstyrrende, alt den stund at det langt overvejende var palæstinensiske arabere, der angreb civile palæstinensiske jøder (og englændere). Jøderne fik derfor Englands støtte til at oprette et vagtværn imod de arabiske angreb. Under den store arabiske opstand 1936-39 (som ikke nævnes i Alineas tekst), arbejdede den jødiske milits sammen med englænderne om at nedkæmpe de arabiske bander. Der var ingen jødiske angreb på arabiske civile på dette tidspunkt (der er strid om spørgsmålet i årene 1945-49, men ikke før 2. Verdenskrig). Jøder angreb heller ikke engelske mål før efter krigen. Udlægningen er således decideret misvisende.

Måske burde man i stedet forklare tydeligt, at de palæstinensiske arabere i perioden 1920-1939 i tiltagende grad brugte angreb på civile jøder som politisk pressionsmiddel. Det ville skabe en bedre forståelse for konfliktens historie, og samtidig ramme en pæl igemmen den udbredte myte, at den palæstinensiske terror vi kender i dag er en konsekvens af Israels besættelse af Gaza og Vestbredden i 1967. Faktum er, at angreb på civile jøder i næsten hundrede år har været de palæstinensiske araberes/palæstinensernes foretrukne politiske våben. Jeg ved, at det ikke er den gængse (politisk korrekte?) udlægning her i Danmark, men det er historisk korrekt.

En kort beskrivelse af den arabiske opstand, 1936-39, ville også sætte afsnittet om Peel-kommissionen i perspektiv. Den var nemlig en direkte konsekvens af den arabiske voldsbølge.

Opdatering, februar 2019:

Intet er desværre ændret fra den tidligere udgave. Resultatet er historieforfalskning og propaganda.

Og umiddelbart derefter:

Første udgave (januar 2018):

"... jødiske indvandrere , som i samme periode opkøbte næsten 100.000 hektar land i det nordlige Palæstina. Det kunne de gøre med hjælp fra jødiske pengemænd i Europa."

Jeg ved ikke, om 100 hektar giver nogen mening for en skoleelev, som næppe ved hvor mange hektar Palæstina-madatet udgjorde (jeg ved det ikke selv). Men det får være. Min kritik af udsagnet ovenfor går på forkuseringen på "jødiske pengemænd." Her løber man igen den risiko at puste til antisemitiske fordomme.

Det er korrekt, at enkelte jødiske velhavere finansierede specifikke projekter i Palæstina, særligt i slutningen af 1800-tallet (eksempelvis Baron Edmond de Rothschild). Men i den nævnte periode (1920'erne) kom langt hovedparten af de indsamlede penge fra almindelige jøder i Europa og USA. Den blå indsamlingsbøsse fra "Jewish National Fund" var simpelthen en institution i mange diaspora-jøders liv. Hertil kom individuelle jøders opkøb af land i Palæstina, der nok i virkeligheden udgjorde et større areal end det vestligt finansierede (her må der mere research til, hvis jeg skal sige noget autoritativt om sagen). Men hovedpointen er, at den zionistiske bevægelse netop var en folkelig bevægelse. Ikke noget styret af "jødiske pengemænd."

Opdatering, februar 2019:

Referencen til "jødiske pengemænd" er heldigvis ændret til det mere retvisende "... med hjælp fra penge indsamlet fra jøder i Europa." Man kunne tilføje "og USA".

I slutningen af Kapitel 3 er derudover tilføjet nogle spørgsmål, der omhandler de fiktive britiske løfter til henholdsvis jøderne og "palæstinenserne."

Kapitel 4 - En drøm for nogle, en katastrofe for andre

I afsnittet "FN overtager":

"Palæstinenserne afviste delingen. De ville ikke acceptere en jødisk stat, der fik halvdelen af området, idet jøderne på dette tidspunkt kun udgjorde ca. 1/3 af befolkningen."

Det er ren manipulation at lade eleverne tro, at det var diskrepansen mellem 1/3 og 1/2 der fik araberne til at afvise planen. Ligesom under diskussionen om Peel-planen, ville de palæstinensiske arabere (der ikke hed palæstinenserne endnu) ikke acceptere nogen jødisk stat overhovedet, uanset størrelse. (Noget kunne desværre tyde på, at det stadig i dag forholder sig sådan).

Derudover ved forfatteren sandsynligvis godt, at omkring halvdelen af det jødisk-designerede område, Negev-ørkenen, var næsten ubeboeligt, og i hvert fald ikke til at opdyrke. I afsnittet om Peel-planen (1937) har man valgt at nævne, at den femtedel af mandatet, som skulle tilfalde jøderne var "nogle af de mest frugtbare". Det er tvivlsomt om det var tilfældet. Men det er derimod et faktum, at den i 1947 af FN foreslåede jødiske stat i vid udstrækning bestod af ørken. Hvorfor medtage spørgsmålet om landområdernes frugtbarhed i afsnittet vedr. Peel-planen, og ikke her hvor det rent faktisk havde bidraget til forståelsen?

Opdatering, februar 2019:

Den fiktive og voldsomt misvisende fremstilling er bibeholdt. Det er ren historieforfalskning, som ingen steder hører hjemme i historieundervisning. Det virker politiserende, at man forsøger at bortforklare arabernes afvisning af oprettelsen af en palæstinensisk arabisk stat ved siden af den jødiske. Vi taler her om kernen i konflikten, hvorfor det er særligt trist, at den druknes i misinformation.

I afsnittet "Israel grundlægges":

Første udgave (januar 2018):

"Flere hundredtusinder af palæstinensere blev fordrevet fra deres hjem."

Jeg tror de fleste ved, at der er flere udlægninger af, hvorfor ca. 700.000 palæstinensiske arabere endte som flygtninge under krigen i 1948-49. Der er lavet adskillige grundige analyser af emnet (eksempelvis Benny Morris' "The Birth of the Palestinian Refugee Problem"). Det overordnede billede er, at langt hovedparten flygtede forud for den israelske invasion af deres områder (ca. 175.000 endda før krigens udbrud jf. Morris), delvis ansporet af de invaderende arabiske hære, mens kun en mindre del, formodentlig under 100.000, blev direkte fordrevet af israelske styrker. Sidstnævnte skete fortrinsvis af militærstrategiske hensyn, eksempelvis i de centrale byer Ramle og Lod på vejen mellem Tel Aviv og Jerusalem.

For fuldstændighedens skyld bør det nævnes, at alle områder af mandatet, som blev besat af de arabiske lande (Østjerusalem, Vestbredden og Gaza), blev etnisk renset for jøder. Ikke én blev tilbage, hverken i den gamle by i Jerusalem eller i Hebron, hvor jøder havde boet i årtusinder.

Da emnet forståeligt nok er for omfattende at gå dybt ind i i Alineas materiale, vil jeg foreslå en mindre kontroversiel formulering, som f.eks. "Flere hundredtusinder af palæstinensere flygtede eller blev fordrevet fra deres hjem." Jeg ville også godt turde bruge tallet 700.000, da der efterhånden er bred konsensus om det. I så fald vil det også være rimeligt senere at nævne, at et tilsvarende antal jøder (mellem 600.000 og 800.000) flygtede eller blev fordrevet fra arabiske lande efter Israels oprettelse. Disse mennesker mistede også deres hjem.

Opdatering, februar 2019:

Afsnittet er korrigeret i henhold til mine forslag ovenfor. Den etniske udrensning af jøder fra de arabisk besatte områder (Gaza, Vestbredden og Østjerusalem) nævnes dog ikke, selvom det må siges at være en væsentlig oplysning, når man skal vurdere de stridende parters moral eller efterlevelse af krigens love. Kendskab til Jordans ødelæggelse af jødiske landsbyer på Vestbredden i 1948-49 har også betydning for forståelsen af Israels genetablering af nogle af disse (nu kaldet bosættelser) efter 1967.

Og umiddelbart efter:

Første udgave (januar 2018):

"De måtte nu leve i flygtningelejre i Libanon eller Jordan, der overtog kontrollen med Østjerusalem og Vestbredden."

Her ville det være mere retvisende at skrive: "... på Vestbredden, i Gaza, Libanon, Jordan eller Syrien," som er de primære steder, hvor palæstinensere den dag i dag - 70 år senere - stadig holdes i flygtningelejre, enten fordi værtslandene ikke vil vide af dem, eller som politisk pression over for Israel.

Opdatering, februar 2019:

Afsnittet er korrigeret i henhold til mit forslag.

I afsnittet "al-Nakba":

Første udgave (januar 2018):

"For nogle år siden blev ordet nakba - katastrofe - om begivenhederne i 1948, forbudt i israelske skolebøger. Nogle taler om nakba-benægtelse. Forbuddet er et tegn på, at Israel forsøger at dreje fortællingen om krigen i 1948-49 væk fra den palæstinensiske opfattelse af krigen som et traume til et mere positivt, Israel-venligt fokus.
Sæt jer sammen parvis og drøft spørgsmålene på de næste sider.
Hvorfor kalder palæstinenserne krigen i 1948 for nakba, mens israelerne kalder den for Frihedskrigen? Hvorfor forbød den israelske regering ordet nakba fra skolebøger? Hvad var hensigten med det? Hvad mener I om, at historiebøger kun fortæller historien fra den ene side? [Undskyld, men det er jo præcis det, Alinea selv gør sig skyldig i her, DH] Mener I, at et forbud mod at omtale begivenhederne i 1948 som katastrofen er med til at forværre eller forbedre konflikten?"
Her tager materialet en drejning fra at være historieformidling (omend med uacceptabelt mange fejl, der overvejende støtter det palæstinensiske narrativ) til decideret politiseren. Efter at have beskæftiget sig uhyre overordnet med konflikten, vælger man pludselig at slå ned på en lillebitte sag, som dog sætter Israel i et meget negativt lys. Alene brugen af udtrykket "nakba-benægtelse," der jo helt utilsløret refererer til holocaust-benægtelse, er ekstremt politiserende. Israelerne er lige så slemme som holocaust-benægtere, kan man næsten læse mellem linjerne.

Sagen drejer sig om, at Israels oprettelse på et tidspunkt blev fremstillet som en "nakba," altså "katastrofe," i bøger til det arabiske mindretal i selve Israel, hvilket faldt nogle israelske politikere for brystet. Jeg skal ikke gøre mig til dommer over den israelske regerings synspunkt. Men jeg tror dog, ret få lande ville acceptere brugen af ordet "katastrofe" i sine skolebøger om selve oprettelsen af deres eget land. Så måske er problemet ikke så stort, som Alinea puster det op til.

Jeg mener desuden ikke, der er belæg for at konkludere, at israelske "historiebøger kun fortæller historien fra den ene side," som man mere end insinuerer i spørgsmål 3 - et i øvrigt ledende spørgsmål, hvortil eleverne kun kan svare, at Israel forværrer konflikten. Der er naturligvis heller ikke noget "forbud mod at omtale" noget som helst i et frit demokrati som Israel. Det er fremstillingen af Israels oprettelse som en "katastrofe," det handler om. Og det skal tilføjes, at synsvinkler fra den palæstinensiske side faktisk er medtaget i israelske skolebøger, ligesom ordet "nakba" stadig er at finde heri.

Men det værste ved Alineas inklusion af denne lille sag (som man vinkler, som om censur var et generelt israelsk problem, hvilket det ikke er) er, at propaganda, misinformation og undertrykkelse af ytringsfrihed er mange, mange gange værre under det palæstinensiske selvstyre og samfund generelt, end i det israelske. Selvom israelske skolebøger har tendens til at beskue konflikten fra en israelsk synsvinkel (det samme gælder stort set alle andre landes historiebøger, inkl. danske), udmærker israelske skolebøger sig netop ved også at inkludere synspunkter fra den palæstinensiske side. Det er også værd at bemærke, at rigtig mange israelere har forståelse for palæstinensernes lidelser, hvilket desværre ikke kan siges at gælde den anden vej rundt.

Så Alineas højst politiserende kritik af Israel her bidrager til at skabe et diametralt omvendt billede af, hvilken part i konflikten der er mest skyldig i propaganda og undertrykkelse af fri information, og hvem der har mest forståelse for den anden.

Tværtimod bringes senere i materialet endnu et eksempel på et angiveligt israelsk forsøg på at misbruge historien til politisk vinding. Igen, et interessant emne, måske også for folkeskoleelever. Men det er helt uacceptabelt så massivt at fremstille det altovervejende frie israelske samfund, hvor meninger brydes og hård offentlig kritik af regeringen er hverdagskost, som en undertrykker af ytringsfriheden, mens man i Ramallah kan komme i fængsel for på sin Facebook-side at sammenligne præsidenten med en skurk fra en tv-serie (det er rigtigt sket). Få dog lige lidt proportioner ind i tingene!

Jeg må indtrængende opfordre til, at man fjerner den slags ensidige propaganda fra det historiske undervisningsmateriale. Eller som minimun finder et tilsvarende eksempel fra palæstinensisk side. Det kunne passende være selvstyrets systematiske historieforfalskning og benægtelse af jødernes tilknytning til landet. Det skorter ikke på eksempler.

Opdatering, februar 2019:

Det specifikke begreb "nakba-benægtelse" - den angivelige israelske pendant til holocaust-benægtelse - er heldigvis blevet fjernet fra materialet. Eksemplet med brugen af ordet nakba (i israelske skolebøger målrettet israelske statsborgere af arabisk etnicitet) er dog stadig medtaget, selvom det er totalt misvisende for det frie, israelske demokrati - et åbenlyst forsøg på at fremstille Israel negativt, hinsides enhver rimelighed.

For at opveje urimeligheden har man nu i den opdaterede version inkluderet et eksempel på den islamistiske terrorgruppe, Hamas', voldspropaganda. Man vælger altså at sidestille det frie og velfungerende israelske demokrati med en islamistisk terrorgruppe. Det mere sekulære palæstinensiske selvstyre under Mahmoud Abbas går som altid fri, selvom man her bedriver massiv, daglig hjernevask af borgerne i retning af had og vold imod jøder. Afsnittet giver et skævt og højst manipulerende billede af virkeligheden - ikke just hvad man bør forvente af historieundervisning.

Afsnittet "Militæret":

"Israel bliver desuden støttet massivt af USA, hvor der bor flere jøder end de 6,5 mio., der bor i Israel. Det betyder, at Israels militær oftest er deres modstandere overlegne. Det er også en af forklaringerne på de sejre, som Israel siden sin oprettelse har fået i krig mod palæstinenserne og de arabiske nabolande."

Igen kommer den amerikansk-jødiske vinkel på banen. Men de 6,5 mio jøder ud af en befolkning på 325 mio er ikke USA's primære grund til at støtte Israel. Det er derimod de to landes fælles værdier om frihed og demokrati.

USA's militære støtte til Israel er heller ikke den primære forklaring på Israels sejre, al den stund at USA opretholdt en våbenembargo imod hele Mellemøsten indtil efter Seksdageskrigen i 1967. Den krig blev vundet med fortrinsvis franske, britiske og israelske våben. USA's militære støtte til Israel forud for Seksdageskrigen er en sejlivet myte uden hold i virkeligheden.

Den rigtige forklaring på Israels sejre er dels at det israelske samfund altid har være bedre organiseret end sine arabiske fjender, og dels at israelerne stod med ryggen mod muren og var langt mere motiverede end de angribende arabiske hære, der trods alt ikke kæmpede for deres egne hjem. Som en sidste kommentar til forestillingen om den amerikanske støttes betydning vil jeg blot påpege, at den sovjetiske støtte til Israels arabiske naboer var langt større end den vestlige støtte til Israel. Israel kæmpede eksempelvis i 1973 imod fjender, der på papiret var omtrent dobbelt så stærke. Måske en oplysning, som skulle med i Alineas fremstilling?

Opdatering, februar 2019:

Den amerikanske jøde-vinkel er bibeholdt, mine indsigelser og min historielektion om den amerikanske våbenembargo til trods. USA's massive militære støtte til Israel, som først tog fart i 1970'erne, kan umuligt være forklaringen på de israelske sejre, som fandt sted indtil juni 1967. Ærgerligt at forfatterne insisterer på at holde liv i denne myte. Hvis det endelig skulle være relevant at inddrage USA's støtte, bør det da i det mindste sættes over for den massive sovjettiske militærstøtte til araberne under den kolde krig.

Afsnittet "Religiøse vs. sekulære":

Første udgave (januar 2018):

Om religiøse jøder: "Stigningen skyldes bl.a. indvandring fra Østeuropa efter Den Kolde Krig."

Nej. De mange indvandrere fra den tidligere sovjet-blok var (måske ikke så overraskende) langt overvejende sekulære. Stigningen i antallet af ortodokse jøder skyldes nok nærmere deres langt højere fødselsrater. I mindre grad måske også indvandring fra USA (jeg har ikke undersøgt sagen til bunds).

Opdatering, februar 2019:

Fejlen er korrigeret i henhold til mit forslag.

Under fotoet fra Mea Shearim:

Første udgave (januar 2018):

"... i fuldstændig overensstemmelse med Toraens, jødernes svar på Biblen, regler."

Toraen er ikke en pendant til Biblen, den er Biblen (Det Gamle Testamente), omend forståelsen af betegnelsen kan variere lidt i omfang.

Opdatering, februar 2019:

Fejlen er korrigeret.

Generelt om afsnittet "Religiøse vs. sekulære":

Emnet er jo interessant nok. Men jeg kan ikke lade være med at undre mig over det redaktionelle valg at inkludere det her. Hvor interessant det end er, har en diskussion om demografien i Israel, og friktionen mellem religiøse og sekulære, ikke særligt meget med konflikten med palæstinenserne at gøre.

Ville det ikke give langt mere mening at beskæftige sig med opsplitningen i det palæstinensiske samfund, først og fremmest mellem tilhængere af Fatah og Hamas, der jo har givet anledning til voldelige kampe samt en opdeling af selvstyrets fysiske område i to separate styrer? Den konflikt udgør jo en kæmpe udfordring for fredsprocessen med Israel, og har da derfor langt mere relevans. Igen er det Israel, som kritiseres (uretmæssigt), mens palæstinenserne går fri.

Kapitel 5 - Seksdageskrigen

Afsnittet: "En kort krig":

Første udgave (januar 2018):

"En af de mest afgørende krige mellem israelere og palæstinensere fandt sted i juni 1967."

Seksdageskrigen udkæmpedes ikke mellem israelere og palæstinensere, men mellem Israel på den ene side og Egypten, Syrien og Jordan på den anden (med en smule støtte fra Irak og Libanon).

Opdatering, februar 2019:

Rettet til "En af de mest afgørende krige i Israel-Palæstina-konflikten". Stadig ikke helt retvisende, men bedre. Der burde nok stå "...i den arabisk-israelske konflikt...".

Her er man nu indsat et nyt afsnit, desværre med ny misinformation.
"Krigen fik den betydning, at palæstinenserne ikke længere troede på, at de arabiske nabostater kunne hjælpe dem i kampen for en palæstinensisk stat. PLO, der allerede var blevet oprettet i 1964, arbejdede med det ene formål at oprette en palæstinensisk stat. Det skulle blandt andet ske ved hjælp af terror, guerillakrig og eventuelt også forhandlinger med Israel."
Det er misvisende at hævde, at PLO kæmpede "...med det ene formål at oprette en palæstinensisk stat." PLO's grundlæggende charter kalder på "befrielsen af Palæstina" gennem voldelig kamp - dvs. ødelæggelsen af Israel. Alineas formulering kan let tolkes som om man ønskede en stat ved siden af Israel. Det bør specificeres klart, hvad målet var. Påstanden om at PLO i 60'erne var indstillet på forhandlinger med Israel er lodret forkert.

Afsnittet "Historie(mis)brug":

"Efter Seksdageskrigen begyndte Israel mere aktivt at bruge mindet om Holocaust til at retfærdiggøre besættelsen af de palæstinensiske områder i Gaza og på Vestbredden. Israels sikkerhed blev nu et spørgsmål om at undgå et nyt Holocaust.
Det kom bl.a. til udtryk, da Israels nuværende premierminister, Benjamin Netanyahu, erklærede, at hvis palæstinenserne fik Vestbredden tilbage, ville Israel få 'Auschwitz-grænsen'. Auschwitz var den værste af nazisternes udryddelseslejre. Blev Vestbredden en del af en palæstinensisk stat, ville jøderne, ifølge Netanyahu, blive udryddet."
Det her er et fuldstændigt absurd redaktionelt valg! Emnet er den israelsk-palæstinensiske konflikt, men alligevel udelader man f.eks. PLO's grundlæggelse i 1964, der havde til formål at ødelægge Israel, selv før besættelsen af Gaza og Vestbredden. I dag hvor alle taler om besættelsen som det store problem, er det da absolut afgørende for forståelsen af konflikten, at vide, at palæstinenserne og de arabiske lande også forsøgte at ødelægge Israel før 1967. Man kunne - eller rettere burde - også nævne palæstinensiske angreb ind over grænsen til Israel og den militære og retoriske optrapning, der første til Seksdageskrigen.

I stedet vælger man at fokusere på nogle relativt ubetydelige citater om Holocaust. Og for at gøre forvirringen total, citeres Israels nuværende premierminister, Benyamin Netanyahu, selvom emnet er Seksdageskrigen i 1967. Jeg tvivler på at ret mange af eleverne ved, at Netanyahu her, 50 år efter, citerer Israels tidligere udenrigsminister Abba Eban. Men uanset ophavsmanden til citatet, er det insignifikant i den store sammenhæng.

Det er anden gang i dette materiale, at der fokuseres på en lille ubetydelig detalje, som sætter Israels nuværende regering i et negativt lys, i stedet for det væsentlige historiske. Denne gang er det anklager om historiemisbrug, baseret på det tyndest mulige grundlag, selvom palæstinenserne er mange, mange gange værre når det kommer til historieforfalskning.

Opdatering, februar 2019:

Den fuldstændigt urimelige og uunderbyggede påstand om, at israelerne efter 1967 begyndte at misbruge Holocaust er desværre bibeholdt. Faren forud for Seksdageskrigen var meget reel, og landet havde netop være på randen af total udryddelse. Der var således ingen grund til at famle efter undskyldninger for at holde fast i de nyligt besatte områder.

Dertil kommer, at Israels ret til at holde områderne besat (indtil der indgås en fredsaftale) er forankret i FN's Sikkerhedsråds resolution 242, som hele fredsprocessen bygger på.

Anklagen om Holocaust-misbrug er underlødig og hadefuld. Placeringen af et nutidigt Netanyahu-citat i kapitlet om Seksdageskrigen tjener ikke til at højne elevernes forståelse, det er bare pinlig anti-Netahyahu-propaganda, som ingen steder hører hjemme i sagligt historiemateriale.

I stedet for at tilsvine Israel og Netanyahu, burde materialet reflektere de faktiske forhold: at Israel var villig til at forhandle under devisen "land for fred", men at araberne (inkl. PLO og palæstinenserne) svor fortsat krig.

Samme afsnit, "Historie(mis)brug":

Første udgave (januar 2018):

"Som det fremgår af kortene, Som man kan se er palæstinensernes landområdet [sic] blevet markant formindsket siden afslutningen på 2.Verdenskrig."

Det er ironisk, at man under afsnittet "historiemisbrug" begår netop det.

Her har man inddraget et sæt kort, som bruges intenst i anti-israelske propagandakampagner. Kort-sættet har titlen "Palestinian Loss of Land" og består af fire kort, der skal forestille at vise palæstinensiske landområder i 1946, 1947, 1967 og 2010. Formålet at demonstrere, hvordan Israel gradvis har taget landet fra palæstinenserne.

Men det første kort er manipuleret sådan, at alle områder, der ikke specifikt er ejet af jøder, fremstår som palæstinensiske. Det er jo ikke tilfældet. Langt størstedelen af landet tilhørte det britiske mandat. Var hele Negev-ørkenen ejet af palæstinensiske arabere? Selvfølgelig ikke. Så det første kort er totalt misvisende.

Det andet kort viser til gengæld korrekt FN's opdeling i henhold til forslaget fra 1947 (FN's generalforsamlings resolution 181 af 29. november 1947). Det er det største landområde de palæstinensiske arabere nogensinde er blevet tilbudt (med mindre man medtager Peel-planen, hvor den arabiske stat skulle være i forbund med Jordan). Havde de accepteret det, kunne de i år fejre 70-året for deres palæstinensiske stat. Men de afviste og insisterede på krig.

Det tredje kort viser, til trods for påskriften "1967," resultatet i 1949 af arabernes (herunder de palæstinensiske araberes) angreb på det netop udråbte Israel.

Det manglende kort - det rigtige 1967-kort - ville have vist hele territoriet som israelsk kontrolleret, efter arabernes forsøg på at tilintetgøre Israel i 1967.

Havde man haft det med, ville man ud fra det sidste kort kunne se, hvordan Israel under Oslo-processen i 1990'erne overdrog kontrollen med Gaza og de tættest befolkede områder på Vestbredden til det nyoprettede palæstinensiske selvstyre i et helhjertet forsøg på at nå en fredsløsning. Den drøm dræbte den palæstinensiske leder Yassir Arafat dog, da han som svar på tilbuddet om en palæstinensisk stat omfattende Gaza og Vestbredden forlod forhandlingerne i Camp David i sommeren 2000. Men det har Alinea ikke med i det mærkværdigt korte afsnit om Oslo-processen, hvor man i stedet vælger at fokusere på - surprise, surprise - en jødisk udåd, nemlig mordet på Yitzhak Rabin. Ak, ak.

At medtage et pro-palæstinensisk propaganda-kort i et historisk materiale er - ja, ren propaganda.

Opdatering, februar 2019:

Det notorisk manipulerende kort er flyttet ned under afsnittet "Holocaust" og bruges nu som eksempel på den informationskrig, som udkæmpes. Det er fint, at der nu står, at det er kontroversielt og er blevet fjernet fra en skolebog. Den tilhørende forklaring er dog så rodet og forvirrende, at informationsværdien kan diskuteres. Det ville nok hjælpe hvis man smed det rigtige 1967-kort ind, hvor Israel kontrollerede Sinai-halvøen, og så et par kort mere, hvor man kan se hvordan Israel overdrog land for fred, først til Egypten og siden til Jordan og det palæstinensiske selvstyre.

Afsnittet "Holocaust":

"Sæt jer sammen parvis og besvar spørgsmålene på de næste sider.
Hvad er Holocaust? Hvad kunne være fordelene eller argumenterne fra den israelske regerings side ved at bruge mindet om Holocaust til at retfærdiggøre sin politik i dag? Hvad mener I om, at Israel bringer Holocaust ind i en nutidig sammenhæng? 2003 var 60-året for den danske samarbejdspolitiks sammenbrud under 2.Verdenskrig. I en tale kritiserede Danmarks daværende statsminister Anders Fogh de politikere, der samarbejdede med nazisterne under besættelsen. Ifølge ham valgte politikerne at tjene det onde frem for det gode ved at samarbejde. Mange mente, at Fogh brugte sin kritik af samarbejdspolitikken til at retfærdiggøre Danmarks deltagelse i Irak-krigen i 2003, hvor Danmark - i Anders Foghs øjne - sammen med USA valgte at kæmpe for det gode mod det onde irakiske styre med Saddam Hussein i spidsen. Hvis det er tilfældet kan man påstå, at Anders Fogh brugte en historisk begivenhed til at fremhæve sin egen sag. Er eksemplet med Anders Fogh mere/mindre/lige legalt som israelernes brug af en fortidig begivenhed, Holocaust, for at retfærdiggøre besættelsen af Vestbredden i dag?"
Igen har vi de ledende spørgsmål, der tvinger eleverne til at reflektere negativt over Israels nuværende regering, som derved uungåeligt sættes i et negativt lys. Israels påståede misbrug af Holocaust er i den store sammenhæng en irrelevant detalje. Udover Netanyahu-citatet med "Auschwitz-grænsen" ovenfor (som oprindeligt er et Abba Eban-citat), støder jeg ikke på fænomenet, selvom jeg læser israelske aviser hver eneste dag. Det er et luftkastel pustet op til lejligheden. Måske er formålet i virkeligheden at kritisere Anders Fogh? Der er tydeligvis generelt et sammenfald mellem mennesker, der føler antipati overfor både Fogh og Israel, så den politiske slagside i materialet her er krystalklar.

Igen, fænomenet misbrug - eller endda misrepræsentation - af historien, er langt mere udbredt i det palæstinensiske diktatur end i det israelske demokrati. Man retter bager for smed. Men det er tydeligvis Israel og Netanyahu (og Fogh), der står for skud her.

Opdatering, februar 2019:

Det umotiverede angreb på Israel, Netahyahu og Anders Fogh er bibeholdt. Det bundkorrupte, totalitære, antisemitiske palæstinensiske selvstyre kritiseres slet ikke. Det pro-palæstinensiske propagandakort har ingen afsender og opvejer således ikke kapitlets tydelige politiske slagside.

Afsnittet "Bosættelser":

"Før Seksdageskrigen havde religion ikke spillet nogen væsentlig rolle i de fleste jødiske israeleres liv. Med erobringen af Grædemuren ændrede den holdning sig for mange jøder og for staten Israel i det hele taget. Det landområde, som Gud havde lovet Abraham, skulle nu for alvor blive jødisk.
Israel begyndte derfor at bygge bosættelser på Vestbredden og i Gaza, som var en del af det område, Gud i Det Gamle Testamente havde lovet jøderne."
Det er ikke korrekt. Israel blev indtil 1977 ledet af skiftende venstreorientede regeringer. De var strengt sekulære og havde ingen messianske dispositioner, som det påstås. Men i erkendelse af at både palæstinenserne og de arabiske naboer nægtede at forhandle fred med Israel (en af de super-væsentlige oplysninger, Alinea har valgt at udelade) valgte Israel at befæste de nyligt indtagne områder. Og selvom vi her i Danmark dagligt får at vide, at israelske bosættelser er det ondeste af det onde, kan man godt sætte sig ind i, at det er svært for en israelsk regering at nægte jøder at bosætte sig i det bibelske Israel, når det nu er under jødisk kontrol. At man genetablerede nogle af de jødiske samfund, hvorfra jøder under krigen i 1948 var blevet etnisk udrenset, hører også med til historien.

Opdatering, februar 2019:

Den ukorrekte beskrivelse af de angiveligt religiøse årsager til at bygge bosættelser er bibeholdt. Det er ren historieforfalskning.

Og fortsat:

Første udgave (januar 2018):

"I 2005 blev bosættelserne i Gaza dog rømmet igen, da de var for svære at forsvare imod palæstinensiske angreb."

Igen helt forkert. Ovennævnte teori svarer til Hamas' propaganda-udlægning af sagen. Israel kunne sagtens forsvare bosættelserne i Gaza. Men den israelske regering under premierminister Ariel Sharon valgte at imødekomme det internationale pres for rømning af bosættelser ved at "ofre" Gaza. Så kunne palæstinenserne vise, at de kunne administrere området på fredelig og fornuftig vis. Både Sharon og hans efterfølger, Ehud Olmert, havde stillet israelerne i udsigt at man, hvis Gaza-planen gik godt, i mangel af en fredsaftale med palæstinenserne ville foretage yderligere ensidige nedlæggelser af isolerede bosættelser på Vestbredden.

Men i stedet for at af gøre Gazas smukke middelhavskyst til et mekka for europæiske turister, valgte palæstinenserne at intensivere de allerede pågående raketangreb på israelske beboelsesområder. Året efter, i 2006, vandt Hamas det første palæstinensiske valg i 10 år (det andet i selvstyrets historie; der er ikke holdt parlamentsvalg siden). Men da Mahmoud Abbas og Fatah ikke ville acceptere en fredelig magtoverdragelse, kom det til kampe mellem Hamas og Fatah, hvorefter Hamas overtog kontrollen med Gaza i 2007. Det er den rigtige historie, som endda har relevans for det overordnede emne. Den burde Alinea overveje, om der kunne blive plads til.

Opdatering, februar 2019:

Afsnittet er rettet til en mere retvisende beskrivelse af situationen i Gaza.

Og fortsat:

Første udgave (januar 2018):

"Bosættelserne er med den israelske regerings accept blevet bygget i et utroligt tempo siden Israel overtog kontrollen med de palæstinensiske områder i 1967..."

Nu er det jo forskelligt, hvad forskellige mennesker er i stand til at tro. Faktum er dog, at Israel, på grund af det voldsomme internationale pres, ikke bygger bosættelser i nær det tempo, som helt klart ellers ville være tilfældet. Så et "utroligt tempo" er det næppe. Israels bosætter-organisationer ytrer i hvert fald løbende stor frustration over det, i deres optik, alt for langsomme tempo for godkendelse af byggetilladelser.

Opdatering, februar 2019:

Ordet "utroligt" er nu erstattet med "højt". Men i forhold til hvad? Jeg vil påstå at det, pga. internationalt pres, sker i et meget lavt tempo i forhold til bosætterbevægelsens ønsker og de praktiske muligheder.

Og fortsat:

"Derfor kaldes krigen i 1967 af en israelsk forsker for 'en forbandet velsignelse'. En velsignelse fordi man igen fik kontrol over Grædemuren, men en forbandelse fordi det medførte en besættelsen af de palæstinensiske områder."

Yep, lad os bare få en unavngiven, men antageligt venstreorienteret, israelsk forskers synpunkt med, nu vi er i gang med at politisere.

Opdatering, februar 2019:

Mærkeligt med et ubetinget politisk synspunkt af en unavngiven forsker. Et mindst lige så legitimt synspunkt kunne være, at Vestbredden gav det lillebitte Israel den "strategiske dybde," som landet havde brug for for at modstå yderligere angreb. Yom Kippur-krigen er et fremragende eksempel. Da det egyptisk-syriske overraskelsesangreb skulle slås tilbage, fungerede de besatte områder i nord og syd som altafgørende stødpudezoner.

Og fortsat:

"De israelske bosættelser umuliggør for mange ideen om, at Vestbredden en dag kan blive en del af et fremtidigt Palæstina. At fjerne 500.000 jødiske bosættere med magt virker urealistisk i det flestes øjne."

Undersøgelser viser i øvrigt, at langt hovedparten af bosætterne (der langt fra alle er de religiøse fanatikere, som de gøres til i Danmark) ville rømme deres hjem til fordel for et i selve Israel, hvis regeringen bad dem om det. Så 500.000 bosættere ville aldrig skulle fjernes med magt, som forfatteren politiserer.

Dertil kommer, at hovedparten af bosætterbefolkningen bor i bosættelser ret tæt på "den grønne linje," våbenhvilelinjen fra 1949, som der er international konsensus om skal være udgangspunktet for forhandlinger. Den fremtidige grænse vil efter alle relevante fredsplaner blive en justering af den grønne linje, sådan at de største bosættelser inkorporeres i selve Israel (mens palæstinenserne kompenseres med tilsvarende størrelse områder andetsteds). Så bosættelserne er altså ikke nødvendigvis en forhindring for en fredsløsning. Det er derimod palæstinensernes uvilje gennem de sidste to årtier til overhovedet at komme til forhandlingsbordet, for uden forhandling kommer der i hvert fald ikke en fredsaftale. Men det kan man vel ikke regne med, at Alinea kunne finde på at medtage?

Opdatering, februar 2019:

Den simplificerede og misvisende kritik af bosættelserne er bibeholdt.

Afsnittet "Vælg en opgave":

"Da israelerne fik kontrol over Grædemuren medførte det et stigende fokus på religion."

Påstanden er uunderbygget. Fra Israel indtog Grædemuren gik der 10 år før Israel i 1977 fik sin første borgerlige regering, og også den var strengt sekulær. I 1993 - 26 år efter Seksdageskrigen - indgik Yitzhak Rabin fra Arbejderpartiet i forhandlinger med ærkefjenden PLO. Der er simpelthen ikke belæg for forfatternes påstand.

"Diskutér to og to, hvordan det hænger sammen, og hvorfor den udvikling sandsynligvis virker negativt ind på en fremtidig fred mellem israelere og palæstinensere."

Igen håndfodres eleverne med den politiske holdning, at noget på den israelske side er negativt for freden - i dette tilfælde endda eksplicit ("sandsynligvis virker negativt"). At palæstinenserne er meget mere religiøse end israelerne, og mindst lige så kompromisløse, når det kommer til helligdomme, er åbenbart ikke et problem, som eleverne behøver kende til.

Lad dog polimikken ligge og fokusér på historieundervisning!

Opdatering, februar 2019:

Påstanden om øget religiøsitet i Israel umiddelbart efter Seksdageskrigen er bibeholdt til trods for at det er helt forkert. Afsnittet er endda udvidet med mere misinformation om, at "selv de mest sekulære" israelere skulle have afsagt bønnen"Næste år i Jerusalem." Det passer ikke. Udtrykket er taget fra 1800-tallets (religiøse) jødiske samfund i Europa. Israel er i dag stadig udpræget sekulært, og den stigende religiøsitet, vi ser i dag, tog først fart årtier efter Seksdageskrigen. Hele præmissen for afsnittet er derfor forkert.

Man har til gengæld fulgt min opfordring og nævnt, at der på palæstinensisk side er sket en øget religiøs "opblomstring":

"Samtidig har man også fra palæstinensisk side oplevet en religiøs opblomstring de seneste årtier, hvilket Hamas´ større tilslutning vidner om, da de - i langt de flestes øjne - er en islamisk bevægelse med rødder i Det Muslimske Broderskab."

Det er langt mere relevant, al den stund at den religiøse gruppering, Hamas, har afgørende magt i det palæstinensiske samfund. Ved valget i 2006 fik organisationen mere end halvdelen af de afgivne stemmer. De religiøse partier udgør i Israel måske 10%, hvorfor det er misvisende at lade de to udviklinger afspejle hinanden.

Hamas er i øvrigt per definition "en islamisk bevægelse med rødder i Det Muslimske Broderskab," så man kan roligt undvære tilføjelsen"i langt de flestes øjne." Endnu et forsøg på at glatte ud, må man formode, så palæstinenserne ikke fremstår helt så ekstreme, som de er.

Afsnittet "Intifadaer":

"I 1987 tog palæstinenserne modstanden - eller terroren som Israel kaldte og kalder den - til nye højder."

Nææh, det kan man ikke sige. Nærmest tværtimod. Den første intifada bestod jo, i modsætning til den anden, ikke primært af de meget dødbringende terrorangreb, som palæstinenserne også havde begået i 60'erne og 70'erne.

Jeg synes heller ikke det er hensigtsmæssigt at reducere brugen af ordet "terror" til et spørgsmål om semantik. Terror er når man med overlæg angriber civile for at fremme en politisk sag. Det har palæstinenserne gjort rigtig meget gennem snart 100 år (siden april 1920, for at være præcis). Men den første intifada afskildte sig netop fra den sædvanlige palæstinensiske brug af terrorangreb ved primært at være kendetegnet ved unge, der kastede sten imod det israelske militær. Det var mindre organiseret, mere spontant. Men det satte alligevel Israel under pres.

Fortsat:

"Den 1. Intifada sluttede i 1992. Den 2. intifada brød ud i 2000, da den israelske politiker Ariel Sharon i 2000 valgte at gå op på Tempelbjerget i forbindelse med præsidentvalget i Israel."

Det er ærgerligt at årsagen til "den anden intifada" skal reduceres til Ariel Sharons besøg på Tempelbjerget. Havde hans besøg ikke været påskuddet, havde man fundet et andet. Det er der bred enighed om blandt historikere. Det palæstinensiske samfund var på kogepunktet, efter Arafat havde trukket sig fra forhandlingerne og sagt nej til en palæstinensisk stat. Det er i den kontekst, den anden intifada skal ses. Arafat havde, da det kom til stykket, ikke modet eller viljen til at slutte fred med Israel, men greb i stedet stafetten og opildnede til yderligere angreb på Israel. Inden længe finansierede han hele tre forskellige Fatah-affilierede terrorgrupper med mange israelske civiles liv på samvittigheden ud fra selvstyrets budget. Af samme grund blev han isoleret, ikke bare af Israel, men af det internationale samfund. Måske interessant at få med?

Opdatering, februar 2019:

Teksten er blødt lidt op, så det ikke kun var Sharons skyld. Nu er det også beskrevet, at "fredsforhandlingerne mellem PLO og Israel var brudt sammen." At Arafat netop havde afvist et tilbud om oprettelsen af en palæstinensisk stat - det som hele dette materiale hævder, er palæstinensernes ønske - må eleverne så lære andetsteds. At Arafat også selv under intifadaen opildnede til og finansierede terroraktioner i Israel, fremgår heller ikke.

Fortsat:

"En konsekvens af intifadaerne blev, at PLO blev kørt ud på et sidespor, da det ikke var lykke[de]s dem at skabe bedre forhold for palæstinenserne og få etableret en stat. I stedet overtog mere radikale grupper som Hamas rollen som palæstinensernes forsvarere."

Der er lidt kuk i kronologien her. Ovennævnte passer på den første intifada, hvor PLO's ledelse var i eksil i Tunis. De to intifadaer var helt forskellige og fandt sted under helt forskellige omstændigheder. Jeg synes det ville være mere relevant at fortælle historien kronologisk, i stedet for at hoppe rundt i tingene og udviske eller forvanske deres betydning.

Da den anden intifada gik på hæld, blev PLO ikke kørt ud på et sidespor. Det gjorde dog Yassir Arafat, da det stod klart for det internationale samfund, at han personlig var ansvarlig for terror, herunder mange selvmordsbombesprængninger inde i selve Israel. Arafat døde i 2004 da intifadaen ebbede ud, men hans efterfølger som leder af PLO og det palæstinensiske selvstyre, Mahmoud Abbas, kontrollerer da stadig Vestbredden.

Beskrivelsen af intifadaerne er således en rodebutik, der næppe giver ret meget mening for eleverne.

Opdatering, februar 2019:

Den meningsforstyrrende sammenblanding af de to intifadaer er beklageligvis bibeholdt.

Spliden mellem Fatah og Hamas er nu tilføjet, hvilket er godt.

Afsnittet "Resolution 242":

Det interessante er, at både palæstinenserne og de arabiske lande i dag hævder at have tilsluttet sig resolutionen. Men som det ganske fint fremgår af den inkluderede artikel af Birgitte Rabek ("Men forinden havde israelerne erklæret at de ikke havde i sinde at trække sig tilbage fra de besatte områder før der var indgået fredsaftaler med de arabiske lande", min fremhævelse) nægter araberne og (deres kampfæller her i Danmark) stadig at anerkende resolution 242's sammenkædning af tilbagetrækning og fredsaftaler, altså grundprincippet i hele fredsprocessen: land for fred. Interessant og super-relevant!

Kapitel 6: Findes der en løsning?

Jeg vil undlade at citere teksten her, da den (næsten) ikke i sig selv indeholder nogen fejl. Men desværre tegner valget af oplysninger et ufuldstændigt billede, hvor det palæstinensiske selvstyre totalt friholdes for ansvar for den manglende fred.

I afsnittet "Hårdt mod hårdt" beskrives situationen med Hamas i Gaza. Ingen problemer her.

Men i det næste afsnit, "Mange udfordringer på vejen mod fred," opremses en række potentielle forhindringer for en fredaftale. Vi forstår at Netanyahus, dvs. Israels, regering er en forhindring for fred, da man ikke ønsker at dele Jerusalem (selvom begge premierministre Ehud Barak og hans navnebror Ehud Olmerttidligere har tilbudt det, men fået afslag).

Også USA's præsident Trumps anerkendelse af Jerusalem som Israels hovedstad anses for et problem. Her sniger der sig dog en uheldig fejl ind i sætningen "Ved at gøre det anerkendte USA og Trump, at Jerusalem er Israels hovedstad, og ikke palæstinensernes" (min fremhævelse). Den sidste del "ikke palæstinensernes" er forkert. Trump sagde rent faktisk eksplicit i sin tale om Jerusalems anerkendelse som Israels hovedstad, athans beslutning ikke udelukkede en opdeling af byen, hvis parterne kunne blive enige om det. Det er heller ikke tilfældigt, at Trump i sin omhyggeligt formulerede tale undgik at sige hverken "Vestjerusalem", "hele Jerusalem" eller "udelte hovedstad". Formålet var helt tydeligt at lade døren stå på klem for at palæstinenserne en dag kan få sin hovedstad i Østjerusalem.

(Opdatering 2019: sidstnævnte fejl er nu rettet).

De israelske bosættelser nævnes også som en forhindring, måske endda den største. Men er det nu rigtigt? Jeg henviser til mine kommentarer ovenfor.

Og så nævnes det, at Israels nuværende regering næppe vil rømme hele Vestbredden, hvilket også anses som en forhindring.

Opsummeret forstår man, at bortset fra problemet med Hamas i Gaza, ligger alle forhindringerne på Israels (eller Trumps) side. Men der er en vigtig aktør, som ifølge Alineas fremstilling ikke bærer noget ansvar for de manglende fremskridt i fredsprocessen. Det er selvfølgelig det palæstinensiske selvstyre. I fremstillingen har selvstyret kun følgende krav til en fredsaftale:

"For palæstinenserne vil fred kun være en mulighed, hvis de kan få Østjerusalem, som deres fremtidige hovedstad."

og

"Netop Vestbredden (og Gaza) betragtes dog af palæstinenserne og de fleste lande som det område, der en dag i fremtiden skal udgøre en palæstinensisk stat."

Og det lyder jo rimeligt nok. Men er der slet ingen udfordringer forbundet med det palæstinensiske selvstyre? Jo, der er.

Et andet spørgsmål er, om palæstinenserne overhovedet ønsker fred med Israel. Hvis man lytter til de palæstinensiske medier, og det gør israelerne naturligvis, så forstår man at selvstyret stadig kæmper foren "befrielse" af hele det tidligere mandat-område, dvs. inklusive hele Israel. Selvstyret vedbliver med at promovere en vision, hvor der ikke er plads til en jødisk stat. Og selvstyret nægter jo netop også atanerkende Israel som en jødisk stat - hvilket ellers var selve hensigten medFN's delingsplan for området i 1947.

Og endelig er der selvstyrets moralske, politiske og ikke mindst økonomiske støtte til terrorisme imod israelske civile, der forståeligt nok fra Israels side anses som en forhindring for fred.Vold ogmartyrium dyrkes og promoveres i alle afkroge af det palæstinensiske samfund. Enhver palæstinenser, som angriber en israeler, hyldes af selvstyret som en helt, hvorefter der udløses enklækkelig pengepræmie til terroristen eller dennes familie, penge som udbetales fra selvstyrets generelle budget, der som bekendt i høj grad finansieres af vestlige donorer, herunder Danmark. Ifølge selvstyrets eget budget for 2017 brugte man i det åromkring 2,4 milliarder kroner på støtte til terror.

Så længe Alinea insisterer på at hemmeligholde de alvorlige problemer på selvstyrets side, og samtidig friholde det for sin del af ansvaret, får eleverne i hvert fald ikke et retvisende billede af konflikten.

Opdatering, februar 2019:

Jeg må anse det for min største succes, at det er lykkedes mig at få redaktionen til at lægge bare en lillebitte del af ansvaret for den uløste konflikt hos det palæstinensiske selvstyre med følgende "afslutningsvise" tilføjelse:

"Afslutningsvis er det - især i de fleste israelere og Vestens øjne - en stor hindring for fred, at det palæstinensiske selvstyre ikke evner at komme israelerne i møde i forhandlinger. Det skyldes bl.a. den store splittelse i den palæstinensiske befolkning imellem Hamas og Fatah.
For israelere og Vesten er det ligeledes et problem, at de palæstinensiske ledere enten hylder eller ikke tager klart nok afstand fra terroraktioner begået af palæstinensere. Både Fatah og Hamas støtter økonomisk de efterladte familier til martyrer i kampen mod Israel."
Det er godt, at selvstyret nu også må påtage sig en lille del af ansvaret. Men det er ikke tilstrækkeligt at nævne splittelsen mellem de palæstinensiske grupper og den manglende afstandtagen fra terror. Det palæstinensiske problem stikker dybere. Det drejer sig om den totale afvisning af den jødiske stats ret til at eksistere, og den fortsatte kamp for at komme Israel til livs. Og de aspekter fremgår ikke af det foreliggende materiale.

Afsnittet "Den største hindring":

"Diskutér, hvad der udgør den største hindring for fred: Israels blokade af Gaza eller Hamas´ raketter ind i Israel?
Uddyb jeres svar."
Som jeg har forklaret ovenfor, er det urimeligt at insistere på, at kun Israel og Hamas har et ansvar for den udeblivende fred. Selvstyret, der systematisk har obstrueret alle fredstiltag siden år 2000, bærer også et ansvar.

Opdatering, februar 2019:

Eleverne har nu, udover Israels blokade og Hamas' raketter, fået endnu en mulighed, når de skal identificere den største hindring for fred, nemlig "Eller noget helt tredje?"

Der skal godt nok en elev med helt særlige evner til for at vælge den "helt tredje" mulighed, og derefter redegøre for det problem, som de fleste israelere (og undertegnede) anser for det største, men som materialet stort set ikke kommer ind på, nemlig palæstinensernes helt fundamentale afvisning af Israels ret til at eksistere.

Afsnittet "Attentatet på Yitzhak Rabin":

Mordet på Rabin var bestemt en væsentlig begivenhed i konfliktens historie, og et traumatisk øjeblik for israelerne. Men det var ikke den kæp i hjulet på fredsprocessen, som nogle ønsker at gøre det til. Selv Netahyahu, der kom til magten kort efter mordet, fortsatte (omend uden entusiasme)overdragelsen af områder på Vestbredden til det palæstinensiske selvstyre. Og mordet forhindrede heller ikke Ehud Barak i at komme til magten i Israel og tilbyde Yassir Arafat en palæstinensisk stat ved forhandlingerne i Camp David i 2000. Det er og bliverArafats exit fra forhandlingerne - som ikke nævnes i materialet med et ord (!) - der gjorde en ende på Oslo-processen.

"Det afslørede en enorm splittelse mellem de religiøst indstillede jøder og de jøder, som er tilhængere af en fredsaftale med palæstinenserne."

Det er desuden urimeligt at fremstille alle religiøse jøder som modstandere af en fredsaftale med palæstinenserne. Det er ikke kun sekulære jøder der ønsker fred.

Opdatering, februar 2019 - nye afsnit tilføjet:

Når man (i afsnittet om mordet på Rabin) klikker på ordet "Vestbredden", kommer der en forklarende tekst frem:
"Vestbredden er et 5.860 kvadratkilometer stort palæstinensisk område, som blev besat af Israel i 1967. "
At kalde Vestbredden for et "palæstinensisk område" er at foregribe begivenhedernes gang, også selvom området ofte beskrives sådan i medierne. Området blev taget fra Jordan, ikke fra palæstinenserne, i 1967. Det er således "omstridt," og har pt. ingen retmæssig ejer. Hvem der kommer til at kontrollere hvilke dele af Vestbredden skal i henhold til fredsprocessens principper (baseret påFN's Sikkerhedsråds resolution 242) afgøres gennem forhandling.

Nyt afsnit "PLO":

"PLO arbejder for at oprette en selvstændig palæstinensisk stat."

Det er teknisk set korrekt, men ikke fyldestgørende. Det lyder jo ganske rimeligt, at man gerne vil have en stat. Men, ligesom ved omtalen af PLO's oprettelse i afsnittet om Seksdageskrigen, udelades det også her, at PLO oprindeligt kæmpede for et Palæstina i stedet for Israel. Og selvom PLO i 1988 officielt anerkendte Israels eksistens, har man systematisk afvist oprettelsen af en palæstinensisk stat ved siden af den jødiske.

Nyt afsnit "Det palæstinensiske selvstyre":

"Det palæstinensiske selvstyre er en organisation, der leder de palæstinensiske områder Vestbredden og Gaza."

Det er beklageligt, at der her mangler et par forholdsord, sådan at der mere retvisende ville have stået "palæstinensiske områder på Vestbredden ogi Gaza." Sådan kunne man undgå den misforståelse, at hele Vestbredden per definition skulle tilhøre palæstinenserne, hvilket næppe kommer til at ske, uanset hvilken fredsløsning man ender med.

I afsnittet, "Oslo-aftalen," gøres religiøse jøder generelt til tilhængere af politisk motiverede mord:

"For nogle jøder - især de religiøse - betragtes Rabins morder, Yigal Amir, som en helt, der straffede Rabin for hans forræderi i Oslo-aftalen fra 1993. For andre - især tilhængere af en fredsaftale - ses Yigal Amir som en forræder. De føler, at han forrådte det jødiske folks chance for en varig fred med palæstinenserne."

Jeg tror man må erkende, at meget, meget få israelere ser morderen af landets premierminister som en helt. Det var, som nævnt ovenfor, ikke mordet på Rabin i 1995, men Arafats exit fra fredsforhandlingerne i 2000, er gjorde en ende på Oslo-fredsprocessen.

Opdatering, februar 2019:

Den ekstremt misvisende - og diskriminerende - påstand ovenfor findes fortsat i materialet. Alineas generelle beskrivelse af religiøse jøder som modstandere af fred er urimelig og uacceptabel.

Afsnittet "Efterkommernes skæbne":

Første udgave (januar 2018):

"En anden udfordring er, hvad der skal ske med efterkommerne af de millioner af palæstinensere, som blev fordrevet fra deres hjem under den israelsk-arabiske krig i 1948-49, Seksdageskrigen i 1967 og andre krige og kriser."

Det er ikke korrekt. For det første er der ikke tale om millioner. For det andet blev kun en mindre del af dem fordrevet.

I 1948 flygtede ca.700.000 arabere fra krigen. Af dem blev formodentlig færre end 100.000 fordrevet fra deres hjem med magt (se også mine kommentarer ovenfor under afsnittet "Israel grundlægges"). I 1967 flygtede ca. 300.000 fra Vestbredden, Gaza og Golan-højderne til henholdsvis Jordan, Egypten og Syrien. Heraf var ca. halvdelen allerede flygtet fra det område, der i 1948 blev til Israel.

Det samlede antal flygtninge ligger altså i omegnen af 850.000. Heraf blev måske 150.000 fordrevet. Tallene er behæftet med en vis usikkerhed, men er nok i den rigtige størrelsesorden. Der er altså tale om under 1 million reelle flygtninge. Langt hovedparten af de millioner, der i dag regnes for palæstinensiske flygtninge, er i realiteten efterkommere af flygtninge.

Kun FN's særlige organisation for palæstinensiske flygtnninge, UNRWA, tillader at flygtningestatus kan nedarves gennem generationer. Alle andre flygtninge på kloden hjælpes gennem FN's flygtningehøjkommissariat, UNHCR. Sidstnævntes opgave er at nedbringe antallet af flygtninge. Omvendt har UNRWA omhyggeligt sørget for at øge antallet af palæstinensiske flygtninge. Mange mener, at formålet med at holde disse millioner af mennesker i flygtningelejre er at bruge dem som politisk pression imod Israel.

Opdatering, februar 2019:

Ordet "millioner" er rettet til "hundredetusinder."

Samme afsnit:

Første udgave (januar 2018):

"Den israelske regering vil ikke acceptere, at de palæstinensiske flygtninge skal vende tilbage til en mulig, palæstinensisk stat. Det er omvendt modpartens krav for fred."

Det er forkert. Det palæstinensiske - helt urealistiske - krav er, at efterkommere af flygtningene skal "vende tilbage" til Israel. Og det er det krav, som Israel afviser, omend der har været en åbning for, at Israel kunne modtage et symbolsk, mindre antal i forbindelse med en fredsaftale. At flygtningene og deres efterkommere skal kunne bosætte sig i en eventuelt kommende palæstinensisk stat, er helt i orden fra Israels side. Det var også præcis den vision, som den tidligere amerikanske præsident George Bush (Jr.) fremsatte i en tale og koordineret brevveksling med den israelske premierminster Ariel Sharon i 2004.

Opdatering, februar 2019:

"en mulig, palæstinensisk stat" er rettet til"det, der nu er Israel". Fint, omend det ville være godt med en uddybning. Hvorfor kræver palæstinenserne at flere millioner efterkommere af flygtninge skal vende tilbage til netop Israel, og ikke en kommende palæstinensisk stat? Er det mon fordi målet i virkeligheden ikke er en stat ved siden af Israel, men i stedet for Israel? Et meget vigtigt spørgsmål, som end ikke rejses i Alineas undervisningsmateriale.

Afsnittet "Muren imellem":

"Den over 700 kilometer lange mur har dog forbedret sikkerheden i Israel markant."

Lad os dog lige slå fast, at langt hovedparten af barrieren består af et hegn og ikke en mur.

Opdatering, februar 2019:

Man fastholder den faktuelt forkerte og propaganda-agtige sprogbrug om en 700 km lang "mur" (som vækker mindelser om Berlin-muren, der dog holdt mennesker indespærret - ikke terrorister ude). I virkeligheden består kun omkring 5% af barrieren af mur, primært steder hvor det er nødvendigt at sikre imod, at der kan skydes igennem barrieren.

Afsnittet "Én samlet stat":

Her præsenteres Israels angivelige "dilemma," som går ud på, at man skal vælge mellem at være jødisk eller demokratisk, så fremt man vælger at indlemme Vestbredden og Gaza i Israel. Det vil ikke være relevant, hvis palæstinenserne accepterer en stat ved siden af Israel, hvilket de endnu ikke har ønsket. Sidstnævnte problem - måske konfliktens reelle kerne - er dog udeladt fra materialet.

***

4. Konklusion:

Materialet er spækket med faktuelle fejl. Og ikke nok med det, de mange fejl er gennemgående vinklet sådan, at de overvejende sætter Israel i et negativt lys og/eller frikender palæstinenserne og det palæstinensiske selvstyre for deres ansvar i konflikten. I hvert fald svækker hovedparten af de faktuelle fejl "den israelske sag" og styrker den palæstinensiske. Tilsvarende lider materialet af væsentlige udeladelser, der, hvis indkluderet, ville svække den palæstinensiske sag.

Jeg tillægger ikke nødvendigvis forfatterne af materialet noget fordækt motiv. Men teksten bærer tydeligt præg af, at forfatterne ikke har ret meget forstand på det emne, de er sat til at skrive om. Både den tydelige politiske linje og hovedparten af fejlene flugter nogenlunde med den fremstilling, man finder blandt danske medier og meningsdannere, eksempelvis i programmet Orientering på DR P1, hvor stort set kun venstreorienterede (regeringskritiske) israelere kommer til orde, mens afgørende oplysninger, som kunne kompromittere palæstinensiernes sag, så godt som aldrig forekommer. Det kan derfor ikke afvises, at Alineas forfattere har været i god tro, da de skrev materialet. Men da det altså er historieundervisning - og hverken debat eller (dårlig) journalistik - må der nødvendigvis stræbes efter en korrekt og balanceret gengivelse.

Det er derfor også dybt problematisk at materialet indeholder rigtig meget politiseren. Der lægges overdrevent meget vægt på at kritisere Israels nuværende regerings forskellige - i den store sammenhæng meget marginale - lovforslag og udtalelser, der sågar har fået sine helt egne afsnit i materialet med tilhørende ledende spørgsmål, så man sikrer, at eleverne ender med at mene det "rigtige" (som altså reelt ikke har bund i virkeligheden).

Omvendt er materialet kemisk renset for enhver kritik af det nuværende palæstinensiske selvstyre under den totalitære præsident Mahmoud Abbas, der klamrer sig til magten, selvom hans demokratiske mandat er udløbet for mange år siden.
Hans forgænger, Yassir Arafats, ansvar for at køre Oslo-processen (der i øvrigt er uhyre overfladisk dækket) i sænk mangler.

Det samme gælder selvstyrets ansvar for at nægte at gå i realitetsforhandlinger om fred med Israel siden år 2000.

Den massive palæstinensiske historieforfalskning med det formål atbenægte ethvert jødisk historisk tilhørsforhold til området, kunne også være relevant at få med, ligesom selvstyrets vedvarende promovering afidéen om Israels endeligt. Og ikke mindst selvstyrets fortsatte støtte (herundermassiv økonomisk støtte) til terror imod israelske civile.

Alle disse ting må nødvendigvis være mere relevante for en forståelse af konflikten, end eksempelvis Israels påståede (og lidet dokumenterede) misbrug af Holocaust.

Man kan i det hele taget undre sig over at materialet, med al den relativt irrelevante kritik af Israel, er klinisk renset for omtale af alle de - meget større - problemer på den palæstinensiske side. Må eleverne ikke vide, at det palæstinensiske samfund (eller to samfund, faktisk) er voldsomt dysfunktionelle på grund af sine totalitære, inkompetente, korrupte og uforsonlige ledere? Alle er jo ellers enige om, at de problemer står rigtig meget i vejen for fremskridt i fredsprocessen med Israel.

Når det kommer til beskrivelsen af de interne udfordringer hos henholdsvis Israel og palæstinenserne har Alinea valgt at tegne et 180-graders omvendt billede af virkeligheden.

Det vil kræve en gennemgribende revision, før materialet kan karakteriseres som historisk retvisende, objektivt og balanceret. Som det står nu, kan Alineas online-forløb om den israelsk-palæstinensiske konflikt, med sit overflødighedshorn af falske påstande, bedst betegnes som massiv historieforfalskning og anti-israelsk propaganda.

Det er uhyggeligt at konstatere, at man lader folk uden forstand på emnet skrive historieundervisningsmateriale til danske skoleelever. Det er desuden tankevækkende, at det var rent tilfældigt, at jeg faldt over materialet og således fik redaktionen til at rette en hel del (omend langt fra alle) graverende fejl. Uden min tilfældige indblanding havde situationen været markant værre.

Endelig er det værd at overveje betydningen af, at historiemateriale til brug for undervisningen af danske børn nu tilsyneladende udarbejdes, ikke med basis i solid historisk viden, men ud fra det billede, som fremstilles i medierne. Det bliver jo hurtigt en ond cirkel, hvis mediedækningen reflekterer det, man har lært i skolen, mens det man lærer i skolen er baseret på det, man hører og læser i medierne - uden at nogen i kredsløbet gør sig den ulejlighed reelt at studere historien.

Materialet er således aldeles uegnet til undervisning, og det må det anbefales, at brugen indstilles i enhver undervisningssammenhæng og erstattes med materiale baseret på reelle historiske fakta.

Af Dan Harder for Israel-Online, 19. februar 2020
Download rapporten som PDF her.

Tilbage

# data[].attributes.attachment_link.title
Israel-Online - Analyse af Alineas online-undervisningsmateriale om den israelsk-palæstinensiske konflikt

# data[].attributes.attachment_link.description
Untitled Document Israel-Online, 19. februar 2020 Analyse af Alineas online-undervisningsmateriale om den israelsk-palæstinensiske konflikt Af Dan Harder Indhold: 1. Introduktion og baggrund 2. Overordnede ankepunkter 3. Systematisk gennemgang af materialet 4. Konklusion 1. Introduktion og baggrund Redaktionen på Alinea udviste positiv interesse for min kritik, hvorfor jeg udarbejdede en gennemgang af fejl og mangler i materialet.

# data[].attributes.headline
Kronik af Mogens Lykketoft, 17. okt. 2023

# data[].attributes.subject
Kronik af Mogens Lykketoft, 17. okt. 2023

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jeg har denne kronik i Politiken om konflikten mellem Israel og Palæstina. Læs den i avisen - eller nedenfor:

Intet kan forsvare Hamas' afskyelige mord på mange hundrede civile i Israel. Den afsindige terrorhandling kan ikke gradbøjes, den er ud over alle grænser modbydelig og forbryderisk - også mod terroristernes egne landsmænd, der nu rammes af reaktionen med overvældende død og ødelæggelse.

I disse dage bløder mit hjerte mere end nogensinde for de tusindvis af nye uskyldige civile på begge sider, der dør, lemlæstes og mister deres hjem, fordi de forsonlige igen er blevet overtrumfet af had og terror fra dem, der ville besidde hele det lille landområde mellem Middelhavet og Jordan-floden.

Det er forbilledligt, at den danske overrabbiner udtrykker en tilsvarende medfølelse med de uskyldige ofre på begge sider.

Jeg er ikke historieløs. Jeg har fulgt det meste af de seneste 75 års krig mellem Israel og palæstinenserne. Gennem næsten et kvart århundrede har jeg forsøgt at yde et bidrag til fred - som udenrigsminister, folketingsformand og formand for FN's generalforsamling. Jeg har gennem årene talt fred med Shimon Peres, Yassir Arafat, Yossi Beilin, Avraham Burg, Carmi Gillon, Mahmoud Abbas, Hanan Ashrawi, Sari Husseini, Nabil Shaath, Riyad Mansour, Herbert Pundik og Ron Pundak - og mange forkæmpere for fred og menneskerettigheder fra civilsamfundet på begge sider. Aldrig med Hamas.

Med de voldsomme følelser, der også i Danmark er sluppet løs efter det forfærdende angreb mod Israel, er det vanskeligt at trænge igennem med, at vi ikke skal hjælpe mindre i Palæstina, men skrue kraftigt op for humanitær bistand til uskyldige civile og hjælp til de palæstinensere, der vil freden.

Denne storkrig vil oven i de seneste 15 års øvrige krige sætte særligt dystre spor blandt de 40 pct. af Gazas 2,2 mio. indbyggere, der er under 14 år. Det er en ungdomsgeneration på 900.000, der påføres dybe traumer.

Vi skal støtte FN i, at det er i strid med alle krigens love, når Israel har afskåret mad-, vand- og elforsyningen. Derfor omdannes Gazas hospitaler lige nu til lighuse, når ofrene fra de massive bombardementer bringes ind og ikke kan behandles.

FN fordømmer også, at halvdelen af folk i Gaza får at vide af israelerne, at de skal forføje sig til sydenden af den lille enklave for at undgå tæppebombardementer og en massiv landoperation med det formål definitivt at knække Hamas.

Folk i Gaza er rædselsslagne for at blive, men også usikre på, om de er bedre beskyttede sydpå. Desuden frygter de, at de aldrig får lov at vende hjem igen - et palæstinensisk traume siden Nakba, katastrofen i 1948, da hundredtusinder af dem flygtede eller blev fordrevet fra det nuværende Israel. Flertallet af Gazas borgere er efterkommere af de dengang fordrevne.

Crisis Groups reporter Azmi Keshawi, der har levet i Gaza i mange år, fortæller, at allerede sidste tirsdag var den værste nat, han nogensinde havde oplevet, med tusinder af hjem jævnet med jorden. I tidligere Gaza-krige sendte israelerne advarsler før bombetogter - det gør de ifølge Keshawi nu kun, når det gælder højhuse. Fredag aften var han selv på flugt med sin familie mod syd.

Egyptens diktator må hjælpes og presses til at få forsyninger ind og åbne grænsen for, at civile for en tid kan komme ud af krigszonen. Det haster alt sammen enormt.

Det ser ud til, at Israel har besluttet, at Hamas denne gang skal nedkæmpes helt og fjernes som herskere i Gaza. Forståeligt. Men er det muligt uden massemord på civile og fordrivelse af 1,2 mio. palæstinensere, der vil udløse voldsomme internationale reaktioner mod Israel? Det kræver - uanset vrede og hævnfølelser - et meget stort mådehold fra invasionsstyrkerne. Hvad er vejen til at redde gidslerne hos Hamas? Er det overhovedet muligt endegyldigt at besejre Hamas, hvis ikke Israel indstiller sig på en massiv og langvarig besættelse?

Den korte og lange forhistorie for disse dages katastrofer får ikke megen plads i den aktuelle mediedækning, og man bliver skudt i skoene, at man ikke er solidarisk med terrorens ofre, hvis man taler om Israels medansvar for, at vanviddet kunne udfolde sig.

Derfor vil jeg referere, hvad besindige i folk i Israel skriver i disse dage:

Avner Gvaryahu, der er direktør for de israelske veteraner i organisationen Breaking the Silence, som i mange år har dokumenteret og kritiseret Israels besættelsespolitik, skrev dagen efter terrorangrebet:
"Lad os være krystalklare. Hamas har begået forbrydelser, der må oprøre ethvert anstændigt menneske. Som nogle, der dagligt kraftigt kritiserer Israels politik i Gaza og på Vestbredden, er det vores pligt at fastslå realiteterne: Hamas har frontalt krænket alle basale moralske normer. Angrebet og de begivenheder, der har udspillet sig siden i går, er dybt rystende. Vi er sønderknust over at se skrækslagne civile belejret i deres hjem, uskyldige mennesker myrdet med koldt blod på gaderne, til fester og i deres egne hjem. Dusinvis er taget som gidsler og slæbt ind på Gazastriben. Vi kender alle nogen, der er blevet ramt af denne tragedie. Vi kunne fortsætte med at opremse deres grusomme og kriminelle handlinger eller fokusere på, hvordan vores regering med sin tro på jødisk overherredømme har bragt os i denne situation. Men hvor svært det end er, så er vores opgave som tidligere israelske soldater at tale om det, vi blev sendt ud for at gøre. Israels sikkerhedspolitik har i årtier nu gået ud på at 'håndtere konflikten'. Skiftende israelske regeringer insisterer på voldsbølge efter voldsbølge, som om det skulle kunne løse noget. De taler om 'sikkerhed', 'afskrækkelse', 'at ændre ligningen'. Disse udtryk er alle kodeord for at bombe Gaza sønder og sammen, hvilket altid retfærdiggøres med, at man går efter terrorister, men hvilket også altid medfører store civile tab. I pauserne mellem voldsbølgerne gør vi livet umuligt for Gazas indbyggere for så at spille overraskede, når det hele koger over. Vi taler om 'normalisering' med Emiraterne og nu Saudi-Arabien, mens vi håber, at verden vil vende det blinde øje til det udendørsfængsel, vi har skabt i vores baghave. Ud over de ufattelige brud på menneskerettighederne har vi skabt en massiv sikkerhedsrisiko for vores egne borgere. Spørgsmålet, alle israelere stiller, er - hvor var soldaterne i går? Hvorfor var IDF, det israelske militær, tilsyneladende fraværende, mens hundreder af israelere blev slagtet i deres hjem og på gaden? Svaret er desværre, at de havde 'andet at se til'. På Vestbredden. Vi sender soldater ud for at sikre bosætteres indtrængen i den palæstinensiske by Nablus, for at jagte palæstinensiske børn i Hebron, for at beskytte bosættere, mens de gennemfører pogromer. Bosættere kræver, at palæstinensiske flag fjernes fra Huwaras gader; soldater bliver sat til at fjerne dem. Vores land har besluttet - allerede for årtier siden - at det er villigt til at give afkald på sine borgeres sikkerhed i store og små byer for til gengæld at kunne opretholde kontrollen over en besat civilbefolkning på flere millioner mennesker, alt af hensyn til en bosætter-messiansk dagsorden. Forestillingen om, at vi kan 'håndtere konflikten' uden nogensinde at behøve at løse den, er endnu en gang brudt sammen for øjnene af os. Den har udelukkende bestået indtil nu, fordi kun få har vovet at udfordre den. Disse hjerteskærende begivenheder kan måske lave om på det. Det skal de. For vores skyld - alle os mellem floden og havet".
Der er i disse frygtelige dage en voldsom reaktion i Israel mod ministerpræsident Benjamin Netanyahu, som i årtier har fremstillet sig som den stærkeste garant for israelernes sikkerhed. Trist, at reaktionen først kommer nu, for denne dystre skikkelse har i mange år styrket Hamas' påstand om at være den sande forkæmper for Palæstinas folk ved at undergrave enhver folkelig autoritet og opbakning til det såkaldte Palæstinensiske Selvstyre: Selvstyret har ikke fået mulighed for at levere fremskridt hen mod en tostatsløsning. Israel har fastholdt palæstinenserne i retsløshed og fattigdom under den ydmygende og brutale besættelse af Vestbredden og Østjerusalem og i højt tempo øget antallet af israelske bosættere, der modsat de hidtidige indbyggere får fulde borgerrettigheder, økonomiske tilskud og retssikkerhed. Dén politik har fået selveste Mossad-chefen indtil 2016, Tamir Pardo, til at kalde sit land en apartheidstat.

Hamas' gentagne raketangreb har gennem årene givet Netanyahu en bekvem begrundelse for, at Israel ikke har nogen troværdig modpart at forhandle med.

De seneste år har Netanyahu sat ekstra fart på provokationerne mod palæstinenserne ved at alliere sig med den ekstreme racistisk-fascistiske højrefløj under ledelse af Bezalel Smotrich og Itamar Ben Gvir. Deres mål er endnu hastigere at øge antallet af israelske bosættelser på besat område, annektere den besatte Vestbred og presse palæstinenserne væk fra deres land - alt i strid med folkeretten. Denne ekstreme regering iværksatte desuden angrebet på den israelske højesterets kompetence og uafhængighed. Det udløste millionstore protestdemonstrationer fra israelere, der mente, at det nærmede sig afslutningen for demokratiet, også for den jødiske befolkning i Israel.

Dov S. Zakheim er formand for den rådgivende komité for tidsskriftet Jerusalem Strategic Tribune og en af Israels stærke støtter nu som dengang, han bestred fremtrædende poster i USA's forsvarsministerium under præsidenterne Ronald Reagan og George W. Bush. Han skrev efter Hamas' terrorangreb en harsk appel til Netanyahu under overskriften 'I Guds navn, gå af!'. Han anklager ministerpræsidenten for at svigte Israels sikkerhed til fordel for at lade hæren støtte krigeriske bosættere på Vestbredden og undlade at standse de bander, der chikanerer arabiske borgere inde i Israel. Derved har Netanyahu, siger Zakheim, skabt dyb modvilje og mismod hos selv de mest moderate palæstinensere og givet Hamas urimeligt medløb. Desuden har han - ved at beskytte de ortodokse jøder mod værnepligt for at få støtte fra deres parti til sin regering - skabt stor frustration hos resten af Israels befolkning, der er alene om at levere soldaterne.

Alt sammen - siger Zakheim - noget, Netanyahu har gjort for at slippe for at blive dømt og fængslet for korruption! Uden hensyn til hvor provokerende og skadeligt det har været for Israels sikkerhed.

Fokus nu er naturligvis også på at undgå, at den nuværende katastrofe udvikler sig til storkrig i regionen. USA har to hangarskibsgrupper i området - angiveligt for at skræmme andre fra at blande sig i krigen i Gaza.

I en debat lørdag i Crisis Group var den nøgterne vurdering, at terrorangrebet var selvfabrikeret af Hamas og ikke tilskyndet af deres sædvanlige venner i Iran og hos Hizbollah-militsen i Libanon. USA og Israel er da også - trods den velkendte mistro til præstestyret - veget tilbage fra at beskylde Iran for et direkte ansvar. Hvis Teheran havde orkestreret terroren, ville den nok have været ledsaget af et massivt angreb på Israel fra Hizbollah ved nordgrænsen. Hidtil har skyderierne været begrænsede.

Iran kan selvfølgelig være skadefro over, at Gaza-krigen nok udsætter tilnærmelsen mellem Israel og Saudi-Arabien, men har ingen interesse i ny storkrig, når der er åbnet for en forsigtig tilnærmelse til de golf-arabiske stater. USA har hænderne alt for fulde i Europa og Asien til at ønske sig krig med et kæmpeland som Iran.

Hizbollah har lidt store blodtab ved sin krig til støtte for Syriens diktator, Assad, og tøver forhåbentlig også af den grund. En krig mellem Israel og Hizbollah vil i øvrigt få det totalt kriseramte Libanon til helt at kollapse som stat.

Den største risiko for, at disse ydre kræfter alligevel suges ind i konflikten, er, at Gaza-invasionen kommer til at trække uhyrligt blodige spor, der sammen med de israelske højreekstremisters provokationer udløser en stor voldelig intifada blandt Vestbreddens palæstinensere.

Israel har oven på terrorchokket en helt ekstraordinært stærk interesse i tilnærmelse til de palæstinensere, der vil freden. Det må føre til stop for højreekstremisternes regeringsdeltagelse og deres fremtrængen på Vestbredden. Det kræver også en ny ledelse i det palæstinensiske selvstyre i Ramallah, der får indrømmelser nok til at vinde palæstinensernes tillid til, at en anstændig fred er mulig. Det fordrer, at ledende Fatah-folk fra en ny generation kommer ud af israelske fængsler og aktivt kan bidrage til en fredsproces.

Selv om vejen kan blive meget lang, må der findes en løsning med et afmilitariseret Gaza under et ikketerroristisk palæstinensisk styre, støttet med international tilstedeværelse og finansiering af en plan for at genopbygge livet for menneskene i det åbne fængsel. De arabiske stater vil have et stort ansvar her, og Israel et stort ansvar for at lade dem medvirke.

Men man kan kun få næring til den slags håb, hvis Israels ultimative beskytter, USA, efter denne krig omsider for alvor lægger pres på Israel til at forfølge dets egne langsigtede interesser i fred med det andet folk i det historiske Palæstina - og med den omgivende arabiske verden. Europa kan fra sidelinjen udtrykke kæmpe interesse for mere stabilitet i vores nærområde og må derfor prøve at påvirke USA til at lægge dette pres.
Kronikken blev offentliggjort i Politiken 17. oktober 2023
Mere fra min hånd om konflikten mellem Israel og Palæstina

Foto: Wikimedia Commons, Medics transport an injured Palestinian child into Al-Shifa hospital in Gaza City following an Israeli airstrike on October 11, 2023.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lyt til de besindige stemmer i Israel - Mogens Lykketoft

# data[].attributes.attachment_link.description
Jeg har denne kronik i Politiken om konflikten mellem Israel og Palæstina. Læs den i avisen - eller nedenfor: Intet kan forsvare Hamas' afskyelige mord på mange hundrede civile i Israel. Den afsindige terrorhandling kan ikke gradbøjes, den er ud over alle grænser modbydelig og forbryderisk - også mod terroristernes egne landsmænd, der nu rammes af...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Member States Fail to Adopt Amendment Condemning 7 October Terrorist Attacks by Hamas in Israel

Calling for an immediate and sustained humanitarian truce leading to a cessation of hostilities, the General Assembly today demanded the unhindered provision of essential aid to civilians throughout the Gaza Strip, as the body continued its emergency session on the situation in the Middle East. The Assembly also failed to unequivocally reject and condemn the terrorist attacks by Hamas that took place in Israel starting on 7 October.

By a recorded vote of 120 in favour to 14 against, with 45 abstentions, the Assembly adopted the resolution titled "Protection of civilians and upholding legal and humanitarian obligations" (document A/ES-10/L.25), demanding that all parties immediately and fully comply with their obligations under international law, including international humanitarian law.

Resuming the 193-member organ's tenth emergency special session on the "Illegal Israeli actions in occupied East Jerusalem and the rest of the Occupied Palestinian Territory", the Assembly called for immediate, full, sustained, safe and unhindered humanitarian access for the United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East (UNRWA) and other UN humanitarian agencies and their implementing partners. It also called for the rescinding of the order by Israel, the occupying Power, for Palestinian civilians and United Nations staff to evacuate all areas in the Gaza Strip north of the Wadi Gaza and relocate to southern Gaza.

Calling for the immediate and unconditional release of all civilians who are being illegally held captive, the Assembly also stressed the grave impact that armed conflict has had on women and children as well as on other civilians who may have specific vulnerabilities, including people with disabilities and older persons. Emphasizing the importance of preventing further destabilization and escalation of violence in the region and calling upon all parties to exercise maximum restraint, the body reaffirmed that a just solution to the Israeli-Palestinian conflict can only be achieved by peaceful means, based on the relevant United Nations resolutions and in accordance with international law and on the basis of the two-State solution.

Prior to adopting the resolution, the Assembly failed, by a recorded vote of 88 in favour to 55 against, with 23 abstentions, to adopt the amendment titled "Protection of civilians and upholding legal and humanitarian obligations" (document A/ES-10/L.26). In addition to unequivocally rejecting and condemning the terrorist attacks by Hamas that took place in Israel starting on 7 October 2023, the rejected amendment would have also condemned the taking of hostages and would have demanded the safety, well-being and humane treatment of those hostages in compliance with international law and call for their immediate and unconditional release.

Gilad Menashe Erdan, the representative of Israel, said the world has witnessed that the United Nations "no longer holds even one ounce of legitimacy or relevance". This Organization was founded in the wake of the Holocaust for the purpose of preventing atrocities, he said. Israel just endured the largest massacre of Jews since the Holocaust and according to a majority of the so-called "Family of Nations", Israel has no right to defend itself, he said.

Entire families and communities have been exterminated by genocidal Hamas jihadists, he said, adding: "We saw exactly what they dream of doing to every Israeli and Jew, and we will not sit idly by to let them rearm and commit such atrocities." The only way to ensure this is the eradication of Hamas' terror capabilities. Yet this resolution does not even name Hamas; even when discussing "our hostages", the drafters could not even bring themselves to name the Hamas terrorists responsible for this blatant war crime, he said. "Why are you defending terrorists that deliberately beheaded children and abducted babies," he asked.

"We all know that if given the chance Hamas and Hizbullah would commit the October 7 massacre again and again and again until there is not a single Israeli left to murder or a single citizen to terrorize and drive away from Israel," he said. Hamas has embedded itself deep within and under the Gazan civilian population and the people of Gaza are being exploited as human shields for terrorists. "Why are you not holding Hamas accountable," he asked.

Trusting information coming out of Gaza is like "trusting reports from ISIS," he said. Every Gazan ministry is run by Hamas. Every official statistic is the word of genocidal terrorists. The fact that UN officials and some Member States still parrot lies about what happened at the hospital in Gaza City is a true disgrace, he said, adding it was proven with absolute certainty that it was a Palestinian Islamic Jihad rocket and that the number of casualties is far lower than Hamas' reports. "Yet you continue to echo these lies. Shame on you," he said.

Riyad Mansour, Permanent Observer for the State of Palestine, said that in the world's parliament today, peace-loving nations stood up and proved that the international community has not forsaken the promise, purpose and principles of the United Nations and has not abandoned the Palestinian people in these darkest hours. He said he was thankful to all the countries that voted for the draft resolution tabled by Jordan and co-sponsored by 46 countries.

The occupying Power has launched its ground invasion and has cut electricity, Internet and all communication, he added. Some still refuse to condemn these war crimes and crimes against humanity being perpetrated by Israel, he said, adding that today he would not focus on such regrettable stances. "We will focus on the unequivocal message this august Assembly has sent to our people that the overwhelming majority of the people of the world stand with you, stand with the people in the Gaza Strip," he said. "They bear witness to your suffering. They feel your pain. And they have not forgotten you and will not forsake you."

He said the resolution was vital since the Security Council regrettably remains deadlocked, failing to fulfil its chartered duty to uphold peace and security. He thanked everyone from every region around the world for their principled support of the resolution. "We are one in seeking an end to the killing," he said. This is not something the representatives of the occupying Power will ever understand, he said.

After the General Assembly has clearly spoken and said enough bullying and inciting, the representative of the occupying Power still comes here and tries to force everyone to accept their twisted, criminal definition of self-defence, he said. "There is no such right in this world, not legally, not politically, not morally," he said. "This is the message that was sent today by the General Assembly to him and anyone else who are attempting to rewrite international law." More than 7,000 people, at least 3,500 of whom are children, have been killed, he said, adding Gaza is becoming a graveyard. "Do not let this happen," he said. "Listen to your conscience."

Prior to the vote on the resolution and amendment, the Assembly resumed its debate on the matter, with many speakers stressing the deteriorating humanitarian situation in Gaza.

Linda Thomas-Greenfield, the representative of the United States, said that two key words were missing from the draft resolution: Hamas and hostages. "It is outrageous that this resolution fails to name the perpetrators of the 7 October terrorist attack," she said. "These are omissions of evil." Their exclusion gives cover to Hamas' brutality, and the United States-Canada amendment is straightforward in calling for a condemnation of the Hamas terrorist attack and for the immediate and unconditional release of hostages, she said. "One-sided resolutions [...] will not help to advance peace," she added.

Hamas is determined to destroy Israel and kill Jews, it has never cared about the genuine needs or safety of the people it claims to represent and has no respect for the rule of law or human life, she said. As Israel exercises its right and responsibility to defend its people, it must do so in line with the rules of war. "There are no law-free zones in war," she said, adding that international humanitarian law must be respected by all parties. "The death, destruction and desperation playing out before our eyes is enough to make one lose faith in humanity," she said, urging Member States not to look away. "We must not become numb to the pain and the suffering," she said.

Prior to the vote, several delegates expressed frustration at the failure of the Security Council to adopt resolutions related to the current escalation of the conflict in the Middle East.

Olof Skoog, the Permanent Observer for the European Union, in its capacity as observer, expressed regret over the use of vetoes, which has prevented the Council from fulfilling its mandate. This dramatic conflict and the humanitarian situation required a timely and strong message by the Council, which it failed to deliver, he said. "This is deeply regrettable," he added and condemned "in the strongest possible terms" Hamas for its brutal and indiscriminate terrorist attacks across Israel. The use of civilians as human shields by Hamas is a particularly deplorable atrocity, he said, strongly emphasizing Israel's right to defend itself in line with international law and international humanitarian law. "We reiterate our call on Hamas to immediately release all hostages without any preconditions," he said.

Almaha Mubarak F. J. Al-thani, the representative of Qatar, aligned herself with the Arab Group and the Gulf Cooperation Council and expressed deep regret over the failures of the Security Council to adopt any resolutions on the situation. Considering the catastrophic humanitarian situation in the Gaza Strip, the Assembly's resolution represents the minimum obligations of Member States and addresses a critical vacuum created by the Security Council, she said, renewing a call for all parties to de-escalate violence, for the release of all prisoners, particularly civilians, and for the delivery of desperately needed humanitarian aid to Gaza.

Sedat Önal, the representative of Türkiye, said there can be no justification for indiscriminate attacks against civilians and civilian infrastructure or the forced displacement of people. It is the responsibility of the United Nations to help achieve unity and deliver results in terms of maintaining international peace and security, he said, regretting this has not been possible because of the "paralysis of the Security Council". It is incumbent upon the General Assembly to make the UN system function, he said, adding that is why Türkiye co-sponsored the resolution.

Osama Mahmoud Abdelkhalek Mahmoud, the representative of Egypt, said the world must oppose the targeting of civilians, the violation of international law, bombardment of hospitals and medical centres, the killing of children, as well as forcible displacement and destruction of human rights. Citing an Arab proverb, he said the Assembly must not be "a mute devil that does not speak out for the truth". He pointed out that the denial of basic necessities, including food and water, "have no place in the twenty-first century" as "they are reminiscent of practices of the Middle Ages".

Brian Christopher Manley Wallace, the representative of Jamaica, speaking for the Caribbean Community (CARICOM), called on all parties to take every necessary step to re-establish a pathway to peace and stability. "Let us once and for all acknowledge and accept the utter futility of war, violence and terror and recognize that dialogue and diplomacy constitute the only viable pathway to a lasting peace", he said. The Group, he stressed, is committed to the UN's ongoing efforts towards a two-State solution.

Joaquín Alberto Pérez Ayestarán, the representative of Venezuela, speaking for the Group of Friends in Defense of the United Nations Charter, urged Israel to take the path of international legality by adhering to the purposes and principles enshrined in the Charter, the Geneva Conventions and other relevant international humanitarian law and international human rights law.

Speaking in explanation of vote before the vote, the representative of Jordan, presenting resolution "L.25", said the situation in Gaza is dire, during which more than 7,000 innocent Palestinians having lost their lives. He also called a vote on Canada's amendment "L.26".

The representative of Canada, presenting amendment "L.26", said "facts are facts". On October 7 Hamas committed acts of terror. Not mentioned in draft resolution "L.25" is the organization that bears responsibility for those events.

The representative of Pakistan said resolution "L.25" is a humanitarian text. The crime originated with Israel, he added. The real cause is the occupation of Palestine. He described the Canadian amendment as unfair and unequal. "Name both or name neither," he said.

The Assembly then took a recorded vote on amendment "L.26". With 88 votes in favour to 55 against, with 23 abstentions, the body failed to obtain a two thirds majority and therefore the amendment was not adopted.

Turning to draft resolution "L.25", the Assembly adopted that text with a recorded vote of 121 in favour to 14 against, with 44 abstentions.

Speaking in explanation of vote after the vote, the representative of Iran said historical experiences and recent developments "demonstrated that Palestinians have no choice but to continue their resistance against occupation, aggression and blatant violations of their rights". His country voted in favour of the text, which he said demonstrated the international community's strong support for the Palestinian cause, and he regretted that Canada's representative tried to whitewash Israeli aggression.

The Syrian delegate said the world has grown sick and tired of the hypocrisy of some Western States and that Syria voted for the resolution because it primarily aims to stop the barbaric Israeli war machine and calls for an immediate halt to aggression, for the delivery of humanitarian aid, and for rejecting the forced eviction of Palestinian. He expressed reservation over some of the language of the resolution, which he said could be construed as equalizing the Israeli aggressor, the murderer, and the occupied Palestinian people, the victim.

The speaker for the Russian Federation said the adoption of the resolution is extremely important and necessary in the current escalating conditions. "This resolution is less than what we could and must do," he said. Unfortunately, due to the position of Western delegations, the Security Council was unable to take any action. "We clearly condemned both the terrorist acts and the deaths of Israelis and other citizens in Israel, as well as the indiscriminate bombing of Gaza and the victims there," he said. The Canadian amendment was "clearly biased," he added.

The representative of France said he voted in favour of the resolution because nothing justifies the suffering of civilians but regretted the missing condemnation of the terror attack by Hamas and other groups, and he said that the Assembly must call for the release of hostages. Echoing this sentiment, the representative of Poland said his country decided to abstain on the resolution in part for this reason. He said among the hostages taken by Hamas is a Polish citizen, a distinguished historian working for Yad Vashem Institute. "We expect Mr. Alex Danzig to return home safe and sound," he said.

The representative of Ghana said her country also voted in favour of the resolution because it cannot turn away from the unfolding humanitarian disaster in the Gaza Strip, ignore the real threat of a regional war or "squander the impetus within this organ to seriously push for the resumption of negotiations on the two-State solution".

# data[].attributes.attachment_link.title
General Assembly Adopts Resolution Calling for Immediate, Sustained Humanitarian Truce Leading to Cessation of Hostilities between Israel, Hamas | Meetings Coverage and Press Releases

# data[].attributes.attachment_link.description
Calling for an immediate and sustained humanitarian truce leading to a cessation of hostilities, the General Assembly today demanded the unhindered provision of essential aid to civilians throughout the Gaza Strip, as the body continued its emergency session on the situation in the Middle East. The Assembly also failed to unequivocally reject and condemn the terrorist attacks by Hamas that took place in Israel starting on 7 October.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Member States Fail to Adopt Amendment Condemning 7 October Terrorist Attacks by Hamas in Israel

Calling for an immediate and sustained humanitarian truce leading to a cessation of hostilities, the General Assembly today demanded the unhindered provision of essential aid to civilians throughout the Gaza Strip, as the body continued its emergency session on the situation in the Middle East. The Assembly also failed to unequivocally reject and condemn the terrorist attacks by Hamas that took place in Israel starting on 7 October.

By a recorded vote of 120 in favour to 14 against, with 45 abstentions, the Assembly adopted the resolution titled "Protection of civilians and upholding legal and humanitarian obligations" (document A/ES-10/L.25), demanding that all parties immediately and fully comply with their obligations under international law, including international humanitarian law.

Resuming the 193-member organ's tenth emergency special session on the "Illegal Israeli actions in occupied East Jerusalem and the rest of the Occupied Palestinian Territory", the Assembly called for immediate, full, sustained, safe and unhindered humanitarian access for the United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East (UNRWA) and other UN humanitarian agencies and their implementing partners. It also called for the rescinding of the order by Israel, the occupying Power, for Palestinian civilians and United Nations staff to evacuate all areas in the Gaza Strip north of the Wadi Gaza and relocate to southern Gaza.

Calling for the immediate and unconditional release of all civilians who are being illegally held captive, the Assembly also stressed the grave impact that armed conflict has had on women and children as well as on other civilians who may have specific vulnerabilities, including people with disabilities and older persons. Emphasizing the importance of preventing further destabilization and escalation of violence in the region and calling upon all parties to exercise maximum restraint, the body reaffirmed that a just solution to the Israeli-Palestinian conflict can only be achieved by peaceful means, based on the relevant United Nations resolutions and in accordance with international law and on the basis of the two-State solution.

Prior to adopting the resolution, the Assembly failed, by a recorded vote of 88 in favour to 55 against, with 23 abstentions, to adopt the amendment titled "Protection of civilians and upholding legal and humanitarian obligations" (document A/ES-10/L.26). In addition to unequivocally rejecting and condemning the terrorist attacks by Hamas that took place in Israel starting on 7 October 2023, the rejected amendment would have also condemned the taking of hostages and would have demanded the safety, well-being and humane treatment of those hostages in compliance with international law and call for their immediate and unconditional release.

Gilad Menashe Erdan, the representative of Israel, said the world has witnessed that the United Nations "no longer holds even one ounce of legitimacy or relevance". This Organization was founded in the wake of the Holocaust for the purpose of preventing atrocities, he said. Israel just endured the largest massacre of Jews since the Holocaust and according to a majority of the so-called "Family of Nations", Israel has no right to defend itself, he said.

Entire families and communities have been exterminated by genocidal Hamas jihadists, he said, adding: "We saw exactly what they dream of doing to every Israeli and Jew, and we will not sit idly by to let them rearm and commit such atrocities." The only way to ensure this is the eradication of Hamas' terror capabilities. Yet this resolution does not even name Hamas; even when discussing "our hostages", the drafters could not even bring themselves to name the Hamas terrorists responsible for this blatant war crime, he said. "Why are you defending terrorists that deliberately beheaded children and abducted babies," he asked.

"We all know that if given the chance Hamas and Hizbullah would commit the October 7 massacre again and again and again until there is not a single Israeli left to murder or a single citizen to terrorize and drive away from Israel," he said. Hamas has embedded itself deep within and under the Gazan civilian population and the people of Gaza are being exploited as human shields for terrorists. "Why are you not holding Hamas accountable," he asked.

Trusting information coming out of Gaza is like "trusting reports from ISIS," he said. Every Gazan ministry is run by Hamas. Every official statistic is the word of genocidal terrorists. The fact that UN officials and some Member States still parrot lies about what happened at the hospital in Gaza City is a true disgrace, he said, adding it was proven with absolute certainty that it was a Palestinian Islamic Jihad rocket and that the number of casualties is far lower than Hamas' reports. "Yet you continue to echo these lies. Shame on you," he said.

Riyad Mansour, Permanent Observer for the State of Palestine, said that in the world's parliament today, peace-loving nations stood up and proved that the international community has not forsaken the promise, purpose and principles of the United Nations and has not abandoned the Palestinian people in these darkest hours. He said he was thankful to all the countries that voted for the draft resolution tabled by Jordan and co-sponsored by 46 countries.

The occupying Power has launched its ground invasion and has cut electricity, Internet and all communication, he added. Some still refuse to condemn these war crimes and crimes against humanity being perpetrated by Israel, he said, adding that today he would not focus on such regrettable stances. "We will focus on the unequivocal message this august Assembly has sent to our people that the overwhelming majority of the people of the world stand with you, stand with the people in the Gaza Strip," he said. "They bear witness to your suffering. They feel your pain. And they have not forgotten you and will not forsake you."

He said the resolution was vital since the Security Council regrettably remains deadlocked, failing to fulfil its chartered duty to uphold peace and security. He thanked everyone from every region around the world for their principled support of the resolution. "We are one in seeking an end to the killing," he said. This is not something the representatives of the occupying Power will ever understand, he said.

After the General Assembly has clearly spoken and said enough bullying and inciting, the representative of the occupying Power still comes here and tries to force everyone to accept their twisted, criminal definition of self-defence, he said. "There is no such right in this world, not legally, not politically, not morally," he said. "This is the message that was sent today by the General Assembly to him and anyone else who are attempting to rewrite international law." More than 7,000 people, at least 3,500 of whom are children, have been killed, he said, adding Gaza is becoming a graveyard. "Do not let this happen," he said. "Listen to your conscience."

Prior to the vote on the resolution and amendment, the Assembly resumed its debate on the matter, with many speakers stressing the deteriorating humanitarian situation in Gaza.

Linda Thomas-Greenfield, the representative of the United States, said that two key words were missing from the draft resolution: Hamas and hostages. "It is outrageous that this resolution fails to name the perpetrators of the 7 October terrorist attack," she said. "These are omissions of evil." Their exclusion gives cover to Hamas' brutality, and the United States-Canada amendment is straightforward in calling for a condemnation of the Hamas terrorist attack and for the immediate and unconditional release of hostages, she said. "One-sided resolutions [...] will not help to advance peace," she added.

Hamas is determined to destroy Israel and kill Jews, it has never cared about the genuine needs or safety of the people it claims to represent and has no respect for the rule of law or human life, she said. As Israel exercises its right and responsibility to defend its people, it must do so in line with the rules of war. "There are no law-free zones in war," she said, adding that international humanitarian law must be respected by all parties. "The death, destruction and desperation playing out before our eyes is enough to make one lose faith in humanity," she said, urging Member States not to look away. "We must not become numb to the pain and the suffering," she said.

Prior to the vote, several delegates expressed frustration at the failure of the Security Council to adopt resolutions related to the current escalation of the conflict in the Middle East.

Olof Skoog, the Permanent Observer for the European Union, in its capacity as observer, expressed regret over the use of vetoes, which has prevented the Council from fulfilling its mandate. This dramatic conflict and the humanitarian situation required a timely and strong message by the Council, which it failed to deliver, he said. "This is deeply regrettable," he added and condemned "in the strongest possible terms" Hamas for its brutal and indiscriminate terrorist attacks across Israel. The use of civilians as human shields by Hamas is a particularly deplorable atrocity, he said, strongly emphasizing Israel's right to defend itself in line with international law and international humanitarian law. "We reiterate our call on Hamas to immediately release all hostages without any preconditions," he said.

Almaha Mubarak F. J. Al-thani, the representative of Qatar, aligned herself with the Arab Group and the Gulf Cooperation Council and expressed deep regret over the failures of the Security Council to adopt any resolutions on the situation. Considering the catastrophic humanitarian situation in the Gaza Strip, the Assembly's resolution represents the minimum obligations of Member States and addresses a critical vacuum created by the Security Council, she said, renewing a call for all parties to de-escalate violence, for the release of all prisoners, particularly civilians, and for the delivery of desperately needed humanitarian aid to Gaza.

Sedat Önal, the representative of Türkiye, said there can be no justification for indiscriminate attacks against civilians and civilian infrastructure or the forced displacement of people. It is the responsibility of the United Nations to help achieve unity and deliver results in terms of maintaining international peace and security, he said, regretting this has not been possible because of the "paralysis of the Security Council". It is incumbent upon the General Assembly to make the UN system function, he said, adding that is why Türkiye co-sponsored the resolution.

Osama Mahmoud Abdelkhalek Mahmoud, the representative of Egypt, said the world must oppose the targeting of civilians, the violation of international law, bombardment of hospitals and medical centres, the killing of children, as well as forcible displacement and destruction of human rights. Citing an Arab proverb, he said the Assembly must not be "a mute devil that does not speak out for the truth". He pointed out that the denial of basic necessities, including food and water, "have no place in the twenty-first century" as "they are reminiscent of practices of the Middle Ages".

Brian Christopher Manley Wallace, the representative of Jamaica, speaking for the Caribbean Community (CARICOM), called on all parties to take every necessary step to re-establish a pathway to peace and stability. "Let us once and for all acknowledge and accept the utter futility of war, violence and terror and recognize that dialogue and diplomacy constitute the only viable pathway to a lasting peace", he said. The Group, he stressed, is committed to the UN's ongoing efforts towards a two-State solution.

Joaquín Alberto Pérez Ayestarán, the representative of Venezuela, speaking for the Group of Friends in Defense of the United Nations Charter, urged Israel to take the path of international legality by adhering to the purposes and principles enshrined in the Charter, the Geneva Conventions and other relevant international humanitarian law and international human rights law.

Speaking in explanation of vote before the vote, the representative of Jordan, presenting resolution "L.25", said the situation in Gaza is dire, during which more than 7,000 innocent Palestinians having lost their lives. He also called a vote on Canada's amendment "L.26".

The representative of Canada, presenting amendment "L.26", said "facts are facts". On October 7 Hamas committed acts of terror. Not mentioned in draft resolution "L.25" is the organization that bears responsibility for those events.

The representative of Pakistan said resolution "L.25" is a humanitarian text. The crime originated with Israel, he added. The real cause is the occupation of Palestine. He described the Canadian amendment as unfair and unequal. "Name both or name neither," he said.

The Assembly then took a recorded vote on amendment "L.26". With 88 votes in favour to 55 against, with 23 abstentions, the body failed to obtain a two thirds majority and therefore the amendment was not adopted.

Turning to draft resolution "L.25", the Assembly adopted that text with a recorded vote of 121 in favour to 14 against, with 44 abstentions.

Speaking in explanation of vote after the vote, the representative of Iran said historical experiences and recent developments "demonstrated that Palestinians have no choice but to continue their resistance against occupation, aggression and blatant violations of their rights". His country voted in favour of the text, which he said demonstrated the international community's strong support for the Palestinian cause, and he regretted that Canada's representative tried to whitewash Israeli aggression.

The Syrian delegate said the world has grown sick and tired of the hypocrisy of some Western States and that Syria voted for the resolution because it primarily aims to stop the barbaric Israeli war machine and calls for an immediate halt to aggression, for the delivery of humanitarian aid, and for rejecting the forced eviction of Palestinian. He expressed reservation over some of the language of the resolution, which he said could be construed as equalizing the Israeli aggressor, the murderer, and the occupied Palestinian people, the victim.

The speaker for the Russian Federation said the adoption of the resolution is extremely important and necessary in the current escalating conditions. "This resolution is less than what we could and must do," he said. Unfortunately, due to the position of Western delegations, the Security Council was unable to take any action. "We clearly condemned both the terrorist acts and the deaths of Israelis and other citizens in Israel, as well as the indiscriminate bombing of Gaza and the victims there," he said. The Canadian amendment was "clearly biased," he added.

The representative of France said he voted in favour of the resolution because nothing justifies the suffering of civilians but regretted the missing condemnation of the terror attack by Hamas and other groups, and he said that the Assembly must call for the release of hostages. Echoing this sentiment, the representative of Poland said his country decided to abstain on the resolution in part for this reason. He said among the hostages taken by Hamas is a Polish citizen, a distinguished historian working for Yad Vashem Institute. "We expect Mr. Alex Danzig to return home safe and sound," he said.

The representative of Ghana said her country also voted in favour of the resolution because it cannot turn away from the unfolding humanitarian disaster in the Gaza Strip, ignore the real threat of a regional war or "squander the impetus within this organ to seriously push for the resumption of negotiations on the two-State solution".

# data[].attributes.attachment_link.title
General Assembly Adopts Resolution Calling for Immediate, Sustained Humanitarian Truce Leading to Cessation of Hostilities between Israel, Hamas | Meetings Coverage and Press Releases

# data[].attributes.attachment_link.description
Calling for an immediate and sustained humanitarian truce leading to a cessation of hostilities, the General Assembly today demanded the unhindered provision of essential aid to civilians throughout the Gaza Strip, as the body continued its emergency session on the situation in the Middle East. The Assembly also failed to unequivocally reject and condemn the terrorist attacks by Hamas that took place in Israel starting on 7 October.

# data[].attributes.attachment_link.description
Annullering af "rimelighedsloven" kan puste til splittelsen, som blev skabt før 7. oktober

# data[].attributes.attachment_link.title
The Israel-Palestine conflict: a brief, simple history

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
PRØV KRISTELIGT DAGBLAD I FIRE UGER GRATIS

# data[].attributes.attachment_link.description
En longread om seks dages krig i juni 1967, om 50 års besættelse og en kuldsejlet fredsproces. Personlig beretning skrevet af journalist Hanne Foighel, der har rapporteret fra Mellemøsten i over 30 år

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Introduktion

I 1948 blev staten Israel oprettet. Det skete gennem krigsførelse og på bekostning af den palæstinensiske befolkning, som boede i området inden. Siden da har konflikten været præget af et skævt magtforhold: et militært stærkt Israel med stor støtte fra USA på den ene side og et delt palæstinensisk folk uden en egen stat på den anden side.
Mange palæstinensere har levet under israelsk besættelse siden 1967. Det centrale spørgsmål i konflikten er, hvem der har mest ret til at kontrollere og bo i området.

Baggrund

Israel-Palæstina-konflikten er først og fremmest en territorial konflikt mellem staten Israel og det palæstinensiske folk. Dagens konflikt har sin baggrund i, at europæiske jøder, siden 1880-tallet, flyttede til det område i Mellemøsten, som hed Palæstina - i dag ofte refereret til som det historiske Palæstina. Dette historiske Palæstina-område udgør både dagens Israel, men også de besatte palæstinensiske områder, Gazastriben og Vestbredden, som ordet Palæstina ofte refererer til i dag.

Hoveddrivkraften for den europæiske jødiske indvandring til Palæstina-området var zionismen. Zionismen er en ideologi og politisk bevægelse, som arbejdede for en jødisk stat i det historiske Palæstina. Den blev etableret i 1880-tallet og var en del af den europæiske bosætter-kolonialismen. Planen om at etablere en jødisk stat var inspireret af den fremvoksende idé om en nationalstat; én stat til hvert folk. Jøderne blev på den måde set på, som et folkeslag der burde have sin egen stat. Ønsket om en egen jødisk stat var også en reaktion på de antijødiske holdninger (antisemitisme) og jødeforfølgelserne i Europa.

Det historiske Palæstina blev udpeget som et passende sted at etablere en sådan jødisk nationalstat. Grunden var, at jødernes historie har rødder derfra. Jøder blev drevet på flugt fra området omkring år 70 efter Kristus. Der blev de spredt over hele Europa og Mellemøsten. Denne del af historien har spillet en vigtig rolle for, at jøder har følt ejerskab til (historiske) Palæstina, og for at mange jøder er flyttet dertil i nyere tid.

Jødisk indvandring til Palæstina

Efter 1. Verdenskrig gik det osmanniske rige, som Palæstina var en del af, i opløsning. Palæstina blev da underlagt britisk mandat (kontrol). Zionistbevægelsen fik sit diplomatiske gennembrud i 1917 med Balfour-erklæringen, hvor den britiske regering lovede at arbejde for oprettelsen af et "nationalhjem for det jødiske folk" i Palæstina. Dette satte fart på den jødiske indvandring til Palæstina.

Jødeforfølgelserne i Europa efter 1933 gjorde, at indvandringen steg yderligere. Udvandringen fra Europa førte til, at den jødiske befolkning i Palæstina mere end tidobblede sig under britisk kontrol; fra omkring 56 000 i år 1917 til ca. 650 000 i 1948. Jøderne udgjorde da omtrent en tredjedel af Palæstinas samlede befolkning.

Palæstinenserne var ikke glade for denne udvikling - især ikke fordi de europæiske tilflytteres projekt var at etablere en stat, som var ekskluderende over for ikke-jøder, hvilket i praksis ville ramme næsten alle palæstinensere. Situationen skabte konflikt mellem den jødiske minoritet, den palæstinensiske majoritet og den britiske mandatadministration og var begyndelsen på nutidens konflikt mellem Israel og palæstinenserne.

Den jødiske indvandring fortsatte også efter 2. Verdenskrig, og Europas dårlige samvittighed for Holocaust gjorde, at oprettelsen af en jødisk stat havde større støtte end tidligere. Holocaust bidrog også til, at styrke jødernes tro på behovet for at oprette en stat, hvor jøder var i overvældende flertal.

Zionisterne så for sig, at en sådan jødisk stat ville kunne tilbyde sikkerhed til alle verdens jøder, som måtte have behov for beskyttelse. En hindring for planens succes, ifølge zionisterne, var at flertallet af befolkningen i Palæstina var ikke-jøder.

1947: FN's delingsplan

Efter 2. Verdenskrig ønskede zionistledelsen at overtage magten i Palæstina og slippe af med det britiske styre. Dette førte til, at zionistbevægelsens paramilitære styrker (Haganah) indgik samarbejde med zionistiske terrororganisationer (Irgun og Stern), som angreb briterne i Palæstina. Volden bidrog til, at de britiske myndigheder besluttede at trække sig som mandatmagt og overlade Palæstina-problemet til FN.

FN's generalforsamling kom i 1947 med en ikke juridisk bindende anbefaling om, at Palæstina burde deles i to, hvor jøderne skulle tildeles 55% af jorden, mens palæstinenserne fik 44%. Dette blev accepteret af zionistbevægelsen, som så det som et vigtigt første skridt mod at overtage hele Palæstina. Palæstinenserne, som udgjorde ca. 70% af befolkningen, så på forslaget som uretfærdigt og afviste det.

Lanceringen af FN's delingsplan udløste den første, største og vigtigste krig i Palæstina-konflikten, 1948-krigen. Den blev muliggjort på grund af magtvakuumet, som opstod ved afviklingen af det britiske styre i Palæstina. Krigen førte til ødelæggelsen af det palæstinensiske samfund, begyndelsen på det palæstinensiske flygtningeproblemet og oprettelsen af staten Israel.

1948: Oprettelsen af staten Israel

1948-krigen kan inddeles i to faser: før og efter 14. maj 1948, da Israel erklærede sig som stat. Første fase var mellem de jødiske indflyttere og den arabiske lokalbefolkning, dvs. mellem zionistbevægelsen og palæstinenserne. Den anden fase var mellem det, som var blevet til staten Israel på den ene side og styrker fra de arabiske nabolande (Egypten, Irak, Jordan, Libanon og Syrien) på den anden side. Indblandingen af andre lande har også gjort konflikten kendt som Mellemøsten-konflikten.

Palæstinenserne kunne ikke stille meget op under krigen. Ingen kæmpede med dem for en palæstinensisk stat. Nabolandene angreb Israel, men var motiveret af egne interesser.

1948-krigen førte til, at omkring 750 000 palæstinensere mistede deres hjem. Store dele af den palæstinensiske befolkning blev fordrevet gennem militære operationer, som i dag bliver omtalt af historikere som etnisk udrensning. Flygtningene udgjorde ca. halvdelen af den palæstinensiske befolkning, og Israel har siden nægtet dem at komme tilbage.

Zionismens rolle under 1948-krigen

Fordrivelsen af palæstinensere var delvis et resultat af zionistbevægelsens mål om at etablere en stat i Palæstina med overvældende jødisk flertal. Det bidrog til, at de jødiske styrker bevidst fordrev palæstinenserne fra landet, specielt i de områder, som var tiltænkt en jødisk stat i FN's delingsplan, og i områder som var strategisk vigtige. Det, at det var krig, bidrog også til, at palæstinenserne blev bortdrevet fra deres hjem, og mange palæstinensere flygtede i frygt for at blive ofre for krigens grusomheder.

Da krigen endte i januar 1949, sad Israel nu med et landområde, som var 77% af det historiske Palæstina, altså 22% større end det FN's delingsplan havde foreslået. Det er alligevel disse 77%, som i stor grad anses som det folkeretslige anerkendte Israel i dag. Egypten og Jordan tog kontrollen over resten af Palæstina i løbet af krigen i 1948.

Det zionistiske lederskab, med David Ben-Gurion i spidsen, havde længe været enige om, at palæstinenserne måtte væk. Under 1948-krigen blev over 500 palæstinensiske landsbyer ødelagt. Zionistbevægelsen anså palæstinensisk identitet og tilstedeværelse som en hindring for etableringen af en såkaldt jødisk stat med jødisk identitet og tilstedeværelse. Palæstinenserne kalder 1948-krigen for "al-Nakba", som betyder "katastrofen" på arabisk.

1967: Begyndelsen på Israels besættelse af Gazastriben og Vestbredden

Den næste krig i Palæstina-konflikten var i 1967, kendt som seksdags-krigen. Krigen var hovedsageligt mellem Israel på den ene side og Egypten, Jordan og Syrien på den anden siden. I løbet af seks dage tog Israel flyvåbnet i brug over for sine modstandere.

Seksdags-krigen førte til, at Israel tog kontrollen over Gazastriben og Sinai-ørkenen fra Egypten, Vestbredden med Øst-Jerusalem fra Jordan og dele af Golanhøjderne fra Syrien. Over 300 000 palæstinensere mistede deres hjem som følge af den israelske udvidelse.

Efter 1967-krigen kontrollerede Israel dermed mere end hele det historiske Palæstina med det resultat, at omkring én million palæstinensere nu var bosat i besatte områder under israelsk styre. Bortset fra Sinai er disse områder fortsat besatte af Israel i dag.

Palæstinensisk modstand

Krigene i 1948 og 1967 lagde hovedgrundlaget for palæstinensernes modstandskamp i eftertiden, en kamp som både har været i tråd med og i strid med folkeretten. Folkeretten giver palæstinenserne ret til væbnet modstand mod israelsk kolonialisme, undertrykkelse og besættelse.

Samtidig lægger folkeretten visse begrænsninger på, hvad der anses som lovlig væbnet modstand. Man har for eksempel ikke lov til at angribe civile. Palæstinensiske organisationer, som PLO og Hamas, har tidligere brugt terror bevidst som metode i kampen mod Israel.

Den palæstinensiske modstandskamp udføres i dag hovedsageligt med ikke-voldelige midler. Israelerne på deres side har en oplevelse af, at palæstinensisk vold først og fremmest motiveres af et had mod jøder. Dette bidrager til, at Israel opretholder besættelsespolitikken, som anses som en nødvendighed for at bevare sikkerheden for den israelske befolkning.

De to største politiske partier i Palæstina, Fatah og Hamas, har haft vanskeligheder med at samarbejde. I praksis styrer Hamas på Gazastriben og Fatah på Vestbredden, men begge organisationernes politiske frihed er stærkt begrænset af den israelske besættelsesmagt.

PLO, Arafat og palæstinensisk oprør

Oslo-processen

Israelsk kontrol

I løbet af 2000-tallet blev situationen gradvis forværret. Palæstinenserne var skuffede over, at staten, de blev lovet i Oslo-aftalen, aldrig blev oprettet. I 2001 udbrød den anden palæstinensiske intifada i kampen mod besættelse og undertrykkelse. Denne gang blev der udført hyppige selvmordsangreb i Israel, hvilket medførte, at den israelske hær strammede grebet om Vestbredden og Gazastriben betragteligt. Specielt gik dette ud over bevægelsesfriheden for de palæstinensere, der måtte gennem et stadig stigende antal kontrolposter og vejspærringer for at flytte sig - selv inden for egne landområder.

I 2002 startede Israel med at bygge en mur langs grænselinjen, men som samtidig strækker sig ind på Vestbredden og gør dele af landet utilgængelig for palæstinenserne. Den gør i praksis, at Israel stjæler palæstinensiske landområder. Muren er blevet fordømt af FN, og Den Internationale Domstol i Haag vedtog i 2005, at muren var i strid med folkeretten (international lov).

I Mesha på Vestbredden skiller separationsbarriereren en familie fra resten af landsbyen. Foto: Ida Jørgensen Thinn

Om de folkeretsstridige israelske bosættelser

Helt siden Israel besatte de sidste palæstinensiske områder i 1967 har staten fortsat udbygning af israelske bosættelser på Vestbredden i strid med folkeretten. I dag bor der mellem 650 000 og 800 000 ulovlige bosættere på Vestbredden, som inkluderer Øst-Jerusalem.

Nogle bosættere mener, at jøderne er Guds udvalgte folk, og at de derfor har ret til at bo i hele det bibelske Israel, som inkluderer de besatte palæstinensiske områder. Disse er vigtige religiøse områder for troende jøder og vigtige ideologiske områder for nationalistiske israelere.

De fleste israelske bosættere er imidlertid flyttet til de besatte områder, fordi den israelske stat tilbyder israelerne økonomiske goder, som skattelettelser og billige boliger, for at bosætte sig der.

Om israelsk apartheid

FN's særlige rapportør for menneskerettighedssituationen i de besatte palæstinensiske områder, Michael Lynk, konkluderede i sin rapport til FN's Menneskerettighedsråd den 25. marts 2022, at Israels 55-årige besættelse af de palæstinensiske områder er apartheid.

Israelsk apartheid betyder, at palæstinenserne undertrykkes, diskrimineres og forfølges på et racistisk grundlag, baseret på deres identitet som palæstinensere. I henhold til international lov betragtes apartheid som en forbrydelse mod menneskeheden.

Store internationale menneskerettighedsorganisationer, såsom Human Rights Watch og Amnesty International, har tidligere konkluderet, at Israels politik over for palæstinenserne er i strid med Apartheid-konventionen, hvilket FN-rapporten bekræfter. Samme kritik er blevet fremsat af den israelske organisation B'Tselem, foruden flere palæstinensiske organisationer.

Menneskerettighedsorganisationerne hævder, at israelsk apartheid ikke er begrænset til de besatte områder, men påvirker det palæstinensiske folk som helhed. Det omfatter palæstinensiske flygtninge og palæstinensere med israelsk statsborgerskab.

Flere personer med autoritet på området har også kaldt Israels politik over for palæstinenserne for apartheid, herunder Sydafrikas ærkebiskop og Nobels fredsprisvinder Desmond Tutu og FN's tidligere generalsekretær Ban Ki-moon.

Gazastriben er fortsat under israelsk besættelse

I 2005 bestemte Israel at trække alle sine styrker fra Gazastriben. Israel iværksatte derefter en blokade mod Gazastriben. Den begrænser ind- og udfart af både mennesker og varer i så stor grad, at Gaza nærmer sig at være ulevelig. FN anser Gazastriben for fortsat at være under israelsk besættelse.

Israel gennemfører jævnligt militæroperationer og raketangreb mod Gazastriben. Hamas og andre militante grupperinger på Gaza sender fra deres side mindre, men dødelige, raketter mod Israel. Disse raketter har ikke medført store tab af menneskeliv, men skaber frygt i den israelske befolkning.

Israelske militæroperationer har ført til massive ødelæggelser på Gazastriben.

Operationer inkluderer:

En 22-dages krig i årsskiftet 2008/2009, som resulterede i at 1400 palæstinensere blev dræbt.

En 51-dages krig sommeren 2014, hvor 2100 palæstinensere blev dræbt, de fleste af dem var civile. Derudover blev 73 israelere dræbt, de fleste af dem var soldater.

En 11 dage lang militæroffensiv i foråret 2021, hvor flere hundrede palæstinensere blev dræbt of såret, og titusinder fordrevet fra deres hjem.

At de palæstinensiske tab af menneskeliv er så meget større en de israelske, tydeliggør den magtforskel, der ligger i Israels rolle som besætter og palæstinenserne som besat.

Den sidste store krig mod Gazastriben var 51-dages krig i sommeren 2014. I følge FN blev 2100 palæstinensere dræbt, de fleste civile. Endvidere blev 73 israelere dræbt - de fleste af dem var soldater.

Israelske militæroperationer har medført massive ødelæggelser på Gazastriben, blandt andet gennem en 22-dags krig i årsskiftet 2008/2009, som resulterede i, at omkring 400 palæstinensere blev dræbt.

At de palæstinensiske tab af menneskeliv er så meget større i forhold til de israelske, tydeliggør magtforskellen, som ligger i Israels rolle som besættere og palæstinenserne som besatte.

FN om menneskerettighedssituationen i de besatte områder

FN's rolle i konflikten

Den første fredsbevarende operation i FN's historie, UNTSO, blev sendt til Palæstina i 1948. Opgaven var at få krigen til at stoppe. UNTSO er fortsat i Israel og Palæstina. Den består både af fredsobservatører og militær. De forsøger at forhindre sammenstød mellem palæstinensere og israelere, holde øje med, at civilbefolkningen ikke udsættes for overgreb og generelt følge med i, hvordan fredsaftaler efterleves. FN-styrken i Israel og Palæstina samarbejder med fredsstyrkerne i Libanon og Syrien (Golan-højderne), og dets personel har været fleksibel til at kunne anvendes med kort varsel i andre FN-operationer andre steder i verden.

FN's generalforsamling, og til dels Sikkerhedsrådet, har vedtaget en række resolutioner til konflikten siden Israel blev oprettet i 1948. De fleste har kritiseret den israelske besættelse af de palæstinensiske områder siden 967. Israel har valgt at overse kritikken og er i dag det land i verden, som har undladt at efterkomme flest FN-resolutioner. I FN's sikkerhedsråd bliver de fleste resolutioner mod Israel stoppet af USA's vetoret.

FN og palæstinensiske flygtninge

Omkring halvdelen af det palæstinensiske folk regnes som flygtninge. I dag udgør det omkring 5,7 millioner mennesker. Årsagen er hovedsageligt, at de palæstinensere, som flygtede under krigene i 1948 og 1967, ikke har fået lov af Israel til at vende tilbage til deres hjem. Disse, sammen med deres børn og børnebørn, er derfor forblevet flygtninge, men har ifølge FN og folkeretten ret til at vende tilbage.

De palæstinensiske flygtninge lever for det meste ved Gazastriben og Vestbredden og i nabolandene Jordan, Libanon, Syrien og Egypten.

FN har sin egen hjælpeorganisation for palæstinensiske flygtninge ( UNRWA). Gazas befolkning er helt afhængig af den bistand UNWRA giver i forhold til sundhed og undervisning. USA har traditionelt været den største giver til UNRWA, og dækkede i 2017 omkring en tredjedel af UNRWAs budget. I 2018 besluttede USA, under Trump, at fjerne al bistand til UNRWA.

Kilder

Uppsala Conflict database, Institutt for fredsforkning (PRIO), Aschehoug og Gyldendals store norske leksikon, FNs fredsbevarende operasjoner, BBC, Aftenposten, Dagens Næringsliv, UN News, Vårt Land, Haaretz, Russell Tribunal on Palestine, Human Rights Watch.

Bøker: Nils Butenschøn, "Drømmen om Israel" (2006); Sune Persson "Palestinakonflikten" (2001); Eugene Rogan "The Arabs" (2011); Avi Shlaim "The Iron Wall" (2001); Hilde Henriksen Waage "Konflikt og stormaktspolitikk i Midtøsten" (2013).

Relaterede lande og konflikter

Læs mere om landprofiler for de lande som er involveret i konflikten:

Læs mere om konfliktprofiler som er relateret til konflikten:

Tidslinje

I løbet af 1900-tallet flytter flere og flere jøder til området.

Israel og Jordan underskriver en fredsaftale og opretter fulde diplomatiske relationer.

Status i dag

Egypten og Jordan indgik fred med Israel i 1979, og landene har oprettet diplomatiske relationer.

Syrien og Israel har ikke indgået en fredsaftale. Israel har fortsat besat Golanhøjderne.

Libanon og Israel har heller ikke indgået fredsaftale.

Palæstinenserne har ansøgt medlemskab i FN, men har kun fået status som observatørstat. Palæstina blev medlem af Den Internationale Straffedomstolen (ICC). Israel besætter fortsat de palæstinensiske områder fra seksdags-krigen i 1967.

# data[].attributes.attachment_link.description
Forholdet mellem Israel og palæstinenserne bliver kaldt for verdens vanskeligste konflikt. En ny krig brød ud mellem Israel og palæstinenserne den 7. oktober 2023. Hamas-krigere fra Gaza-striben angreb Israel og dræbte over 1.400 israelere. Israels militære reaktion har ført til flere tusinde døde palæstinensere.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kronologisk overblik

1882 Første jødiske aliyah til Det Osmanniske Palæstina

1896 Theodor Herzl udgiver Den jødiske stat

1897 Første Zionistkongres afholdt i Basel, Schweiz

1917 Balfour-deklarationen bliver udstedt af Storbritannien

1936 Den Arabiske Revolte

1947 FN vedtager Resolution 181, der støtter en deling af Palæstinamandatet

1948 Staten Israel udråbes og afstedkommer krig mellem Israel og dets arabiske naboer

1949 Våbenhvile indgås

1956 Suezkrisen bryder ud

1967 Seksdageskrigen ændrer landkortet, og Israel erobrer nye områder, mens FN udsteder Resolution 242

1973 Yom Kippur-krigen

1977 Likud vinder magten i Israel, hvilket efterlader Arbejderpartiet i opposition for første gang i landets historie

1979 Israel og Egypten indgår fredsaftale, kaldet Camp-David-aftalen

1982 Israel invaderer det sydlige Libanon, Sabra og Shatila-massakren

1987 Den første intifada, som varer helt frem til Oslo-aftalerne i 1993

1988 PLO anerkender Israel

1993 Underskrivelse af Oslo-aftalerne

1995 Rabin myrdes, og fredsprocessen kører langsomt af sporet

2000 Den anden intifada, som først afsluttes i 2005

2005 Israel forlader Gazastriben

2006 Hamas vinder store dele af valget i Gaza og tager siden fuldstændig magten i området

2006 Krig mellem Israel og Hizbollah i Libanon

2009 Første krig mellem Israel og Hamas i Gaza

2010 Flotilla-krisen mellem Israel og Tyrkiet

2012 Anden krig mellem Israel og Hamas i Gaza

2014 Tredje krig på fem år mellem Israel og Hamas i Gaza

2015 Netanyahu vinder det seneste israelske parlamentsvalg

# data[].attributes.attachment_link.description
1882 Første jødiske aliyah til Det Osmanniske Palæstina 1896 Theodor Herzl udgiver Den jødiske stat 1897 Første Zionistkongres afholdt i Basel, Schweiz 1917 Balfour-deklarationen bliver udstedt af Storbritannien 1936 Den Arabiske Revolte 1947 FN vedtager Resolution 181, der støtter en deling af Palæstinamandatet 1948 Staten Israel udråbes og afstedkommer krig

# data[].attributes.attachment_link.description
Her finder du de seneste artikler om Israel-Palæstina-konflikten på information.dk

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fra Wikipedia, den frie encyklopædi

FN's Sikkerhedsråds resolution 242 (S / RES / 242) blev enstemmigt vedtaget af FN's Sikkerhedsråd den 22. november 1967 i kølvandet på Seksdageskrigen. Det blev vedtaget under kapitel VI i FN-pagten. Beslutningen blev sponsoreret af den britiske ambassadør til FN Lord Caradon og var et af fem udkast, som blev behandlet.

Præamblen tager afstand fra "erhvervelser af territorier gennem krig" og fremhæver samtidig "behovet for at arbejde for en retfærdig og varig fred i Mellemøsten, hvor enhver stat i området kan leve i sikkerhed".

Resolutionen indledes med at bekræfte "at opfyldelsen af [FN]-Pagtens principper forudsætter oprettelsen af en retfærdig og varig fred i Mellemøsten, som bør inkludere opfyldelsen af de to følgende principper:

(i) Tilbagetrækning af Israels væbnede styrker fra områder, der blev besat under den sidste konflikt;

(ii) Ophør af alle påstande om eller tilstande af krig og respekt for og anerkendelse af alle staters suverænitet, territoriale integritet og politiske uafhængighed i området, samt af deres ret til at leve i fred inden for sikre og anerkendte grænser fri for trusler eller voldshandlinger;"

Egypten, Jordan, Israel og Libanon indledte ind til rådslagning med FN's særlige repræsentant om gennemførelsen af 242. Efter at have fordømt resolutionen i 1967 accepterede Syrien "betinget" resolutionen i marts 1972. Syrien accepterede formelt FN's Sikkerhedsråds resolution 338 - en våbenhvile, der kom i kølvandet på Yom Kippur-krigen i 1973 - som omfavnede resolution 242.

Den 1. maj 1968 udtrykte den israelske ambassadør til FN, i en tale for FN's Sikkerhedsråd, Israels holdning til resolution 242: "Min regering har givet udtryk for sin accept af Sikkerhedsrådets resolution om at fremme promoveringen af en aftale, der vil etablere en retfærdig og varig fred. Jeg har også fået bemyndigelse til at bekræfte, at vi er villige til at søge en aftale med alle arabisk stat om alle forhold, der er inkluderet i resolutionen."

Resolution 242 er en af de mest accepterede resolutioner i den arabisk-israelske konflikt og dannede grundlaget for senere forhandlinger mellem de forskellige partere. Resolutioner er således grundlaget for fredsaftalerne mellem Israel og Egypten (1979) og Jordan (1994) samt aftalerne fra 1993 og 1995 med palæstinenserne.

Det fremkommer ikke entydigt af resolutionen, hvilke territorier der henvises til med sætningen: "områder, der blev besat under den sidste konflikt". Tværtimod er resolutionen bevist skrevet tvetydigt i forhold til at omtale de besatte områder, hvorved de enkelte partere opnår en vis grad af fortolkningsfrihed. Resolutionen siger derfor ikke, at Israel skal trække sig tilbage til de tidligere grænser ( Den Grønne Linje). Derimod anerkender resolutionen af de tidligere grænser ikke var et udtryk for nogle permanente grænser, men derimod var udtryk for nogle våbenstilstandslinjen, som blev skabt i kølvandet på den arabisk-israelske krig i 1948. I praksis betød dette, at Israel ikke tolkede, at resolutionen henviste til Vestbredden (inkl. Østjerusalem) og Gazastriben, når resolutionen refererede til de besatte områder (men derimod kun Sinai-halvøren og Golanhøjderne). Omvendt har araberne og efterfølgende særligt palæstinenserne haft en anden tolkning af resolutionens reference til de besatte områder, som også har inkluderet Vestbredden og Gazastriben

Implementering

FN's generalsekretær udnævnte d. 23. november 1967 Gunnar Jarring, som særlig udsending (engelsk: Special Envoy), der havde til opgave at forhandle om gennemførelsen af resolutionen med de konkrette parter, den såkaldte Jarring-mission. Regeringerne i Israel, Egypten, Jordan og Libanon anerkendte Jarrings udnævnelse og gik med på at deltage i Jarrings mission, selvom de var uenige med hensyn til centrale fortolkningspunkter i forhold til resolutionen. Syriens regering afviste Jarrings mission med den begrundelse, at en total israelsk tilbagetrækning var en forudsætning for yderligere forhandlinger. Samtalerne under Jarrings regi varede indtil 1973, uden de afstedkom nogle faktiske resultater. Efter 1973 blev Jarring-missionen erstattet af bilaterale og multilaterale fredskonferencer.

Arabisk-israelsk fredsdiplomati og traktater

Eksterne henvisninger

Referencer

# data[].attributes.attachment_link.title
FN's Sikkerhedsråds resolution 242 - Wikipedia, den frie encyklopædi

# data[].attributes.attachment_link.description
Fra Wikipedia, den frie encyklopædi FN's Sikkerhedsråds resolution 242 (S / RES / 242) blev enstemmigt vedtaget af FN's Sikkerhedsråd den 22. november 1967 i kølvandet på Seksdageskrigen. Det blev vedtaget under kapitel VI i FN-pagten. Beslutningen blev sponsoreret af den britiske ambassadør til FN Lord Caradon og var et af fem udkast, som blev behandlet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
På hjemmebane tabte AaB 0-2 til FC Midtjylland, mens Lyngby hjemme tabte 0-4 til OB.

Dermed er intet ændret i bunden af den bedste danske fodboldrække, hvor Lyngby fortsat indtager sidstepladsen med 24 point, mens både AC Horsens og AaB ligger sidder om side med 27 point.

I den anden ende af tabellen ligger FC Midtjylland godt til i kampen om syvendepladsen, der kan kaste europæiske kampe af sig i næste sæson. FCM har fire point ned til OB på ottendepladsen.
Se højdepunkter fra AaB-FCM her:

# data[].attributes.attachment_link.title
Israel og Palæstina mødes til forhandlinger efter voldsbølge | Nyheder | DR

# data[].attributes.attachment_link.description
På hjemmebane tabte AaB 0-2 til FC Midtjylland, mens Lyngby hjemme tabte 0-4 til OB. Dermed er intet ændret i bunden af den bedste danske fodboldrække, hvor Lyngby fortsat indtager sidstepladsen med 24 point, mens både AC Horsens og AaB ligger sidder om side med 27 point.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mandag er det 50 år siden, at Israel gik til overraskelsesangreb på Egypten efter spændinger i området hele foråret.

Det skete tidligt om morgenen 5. juni 1967, da israelske krigsfly angreb Egyptens luftbaser og udraderede stort set hele Egyptens luftvåben.

Angrebet udløste krig mellem Israel på den ene side og Egypten, Libanon, Syrien, Jordan og Irak på den anden.

- Det arabiske nederlag i krigen mod Israel i 1967 sammen med den egyptiske præsident Gamal Abdel Nassers død i 1979 var det sidste strå, der brækkede ryggen på arabisk nationalisme, siger han.

- I årevis var folk blevet fodret med kulturel forherligelse, selvstændiggørelse og sammenhold. Alt dette blev revet væk i løbet af få timer af styrkerne fra den unge jødiske stat.

Krig førte til magtskifte i den arabiske verden

Og i lang tid regnede palæstinenserne med, at deres arabiske brødre ville befri deres hjemland. Det forklarer journalist og historiker Dominique Vidal.

- Det var denne illusion, der forsvandt efter de arabiske styrkers knusende nederlag i juni 1967, siger han.

Begge kendere mener, at den korte krig også kan betragtes som udgangspunktet for stigningen i antallet af islamistiske bevægelser.

Ifølge Fawaz Gerges skete der således et magtskifte inden for den arabiske verden med den arabiske nationalismes tilbagegang og fremkomsten af Saudi-Arabien og petrodollaren.

Annekteringen er ikke internationalt anerkendt.

Siden den såkaldte Oslo-aftale fra 1993, der gav palæstinensisk i de store byer på og i , har parterne forsøgt at finde en løsning ved forhandlingsbordet. Men forgæves.

# data[].attributes.attachment_link.title
50 år siden: Israels overraskelsesangreb startede seksdageskrigen

# data[].attributes.attachment_link.description
Mandag er det 50 år siden, at Israel gik til overraskelsesangreb på Egypten efter spændinger i området hele foråret. Det skete tidligt om morgenen 5. juni 1967, da israelske krigsfly angreb Egyptens luftbaser og udraderede stort set hele Egyptens luftvåben. Angrebet udløste krig mellem Israel på den ene side og Egypten, Libanon, Syrien, Jordan og Irak på den anden.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Se arkivoptagelser med kommentarer

1967: Seksdages-krigen tog ikke bare den arabiske verden p sengen - den israelske aggression kom som en overraskelse for hele verden. Israel vandt en meget beslutsom sejr over sine fjender, isr Egypten, hvor prsident Nasser havde mobiliseret sine tropper, og bent truede med at ville udrydde Israel-staten. Krigen viste, hvor effektivt det israelske militr (IDF) kunne operere.
P bare en uge havde Israel firedoblet sit landomrde, og mangedoblet selvbevidstheden og moralen hos sin jdiske befolkning. Med erobringerne havde Israel ogs vundet en strategisk vigtig sejr, der skaffede fri adgang til havet. Kortet nedenfor t.h. viser det omrde, som Israel udgjorde den 10. juni, 1967 efter seks dages krig (bemrk dog, at Golan i nord ikke er med):
Tab og politiske konsekvenser:
Iflge IDF har seksdages-krigen kostet 679 liv p israelsk side. Modstanderne har iflge Israel tabt 10.000 mand. Over 5000 egyptiske krigsfanger sidder i israelsk fangeskab efter krigen.
U.S.S.R. og resten af stblokken, undtagen Rumnien, afbryder sine diplomatiske forbindelser med Israel efter krigen. Ved et arabisk topmde i Khartoum i Sudan udsteder de arabiske lande en erklring, der indeholder tre nejer:
1. Nej til anerkendelse af den israelske stat.
2. Nej til forhandlinger med Israel.
3. Nej til fred med Israel.

FN sammenkalder til ekstraordinr generalforsamling om Mellemst-krisen. Sovjetunionen forlanger, at Israel trkker sig tilbage fra alle besatte omrder. USAs prsident fremlgger derimod en fempunkts-plan, der ikke indebrer israelsk tilbagetrkkelse.

Israels to hovedml med seksdageskrigen var at sl araberne s langt tilbage militrt, at der ville g lang tid fr nste krig. Samtidig hbede man p, at seksdageskrigen ville fre til en fredsaftale. Istedet pustede krigen yderligere til glderne i den palstinensiske terror-virksomhed. Efter nederlaget til rkefjenden, vrdsatte de arabiske lande nemlig enhver palstinensisk terrorhandling mod Israel, hjere end nogensinde.

# data[].attributes.attachment_link.description
Se arkivoptagelser med kommentarer 1967: Seksdages-krigen tog ikke bare den arabiske verden p sengen - den israelske aggression kom som en overraskelse for hele verden. Israel vandt en meget beslutsom sejr over sine fjender, isr Egypten, hvor prsident Nasser havde mobiliseret sine tropper, og bent truede med at ville udrydde Israel-staten.