# data[].attributes.body
заповніть пропуски

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Oльга Гербаносенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Мистецтво Єгипту

# data[].attributes.attachment_link.description
Вставте пропуски в затертому папірусі. Відновіть текст.

# data[].attributes.body
Араби його називали "Батьком жаху"

# data[].attributes.body
Піраміди.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Рая Захарова

# data[].attributes.attachment_link.title
Египет,  Пирамиды

# data[].attributes.attachment_link.description
По Европе: http://novoe.de/ Культура, мировые сокровища, наследие человечества

# data[].attributes.body
мистецтво Єгипту

# data[].attributes.attachment_link.title
Искусство Древнего Египта

# data[].attributes.attachment_link.description
Искусство Древнего Египта было создано народом, который был творцом одной из древнейших культур человечества и в течение нескольких тысячелетий играл важнейшую роль в истории Средиземноморья, восточной Африки и Передней Азии. Это искусство было наиболее передовым и наиболее совершенным среди искусств различных народов Древнего Востока.

# data[].attributes.body
Тутанхамон

# data[].attributes.headline
2. Мистецтво

# data[].attributes.body
2. Мистецтво Стародавнього Єгипту

У творах мистецтва стародавні єгиптяни не тільки описували і з-бражали своє життя, але і висловлювали свої вірування та погляди. Твори стародавніх єгиптян є цінним джерелом наших знань про історії Стародавнього Єгипту.

2.1. Література

Прочитавши дійшли до нашого часу папіруси, вчені дізналися, що в Стародавньому Єгипті було безліч різних літературних творів.

Серед них були міфи - фантастичні оповіді про богів. Особливо рас-широка був міф про Осіріса. У міфі розповідалося, що Сет хитрістю погубив Осіріса, як син Осіріса бог Гор переміг Сета і воскресив батька, давши йому своє око. Урочисті гімни прославляли богів і фараонів.

Єгиптяни любили повісті, котрі розповідали про подорожі і приключе-ниях. Багато разів вони переписували повість про Синухете.

Повчання вселяли єгиптянам покірність фараона і вельмож: «Згинай спину перед твоїм начальником».

Бідняки не могли записати свої пісні і приказки, тому лише небагато-хто з них дійшли до нас. Гірким стогоном звучить «Пісня носильників зерна»:

Повинні ми день цілий день

Тягати білу пшеницю.

Повні кораблі,

І зерно повзе назовні,

А нас все змушують тягати.

Воістину з міді наші серця!

2.2. «Будинку вічності»

Житла стародавніх єгиптян майже збереглися, але знайдено багато «будинків вічності» - гробниць єгипетських фараонів і вельмож. Знатні єгиптяни, вірячи в загробне життя, замовляли для себе «вічні житла» - гробниці. У II ти-сячелетии до н.е. в Єгипті перестали будувати піраміди, а вирубували у скелях гробниці з кількома кімнатами. Гробниця одного з фараонів йде на 100 метрів у глибину скелі.

У гробниці поміщали статуї її господаря, висічені з каменю або выре-занные з дерева. За віруваннями єгиптян, душа могла вселятися і в статую. Померлого зображували у величній позі, він і після смерті повинен був остать-ся тим же, ким був за життя, - фараоном або вельможею.

Однак обличчя у всіх статуй різні; єгипетські скульптори досягли великої майстерності в зображенні людських осіб. Життєвість статуй ще більше зростала тому, що їх розфарбовували і вставляли їм очі з кришталю і кольорових каменів. Входить в гробницю здається, що на нього смот-ріт не статуя, зроблена кілька тисяч років тому, а жива людина.

2.3. Сцени праці в гробницях

Багатії хотіли і в загробному житті залишитися рабовласниками. Тому в гробницях поміщали зроблені з дерева та глини фігурки кухарів, носиль-ників, інших рабів і слуг, адже які повинні були працювати на господаря, були навіть фігурки наглядачів за рабами. Всі фігурки на одну особу - ра-бовладельцу було байдуже, хто на нього буде працювати.

На стінах гробниць художники писали картини, що зображують господарство рабовласника. На полях працюють орачі та женці, в майстернях - ремеслен-ники, на оборі ріжуть для бенкетів худобу і птицю. Господаря гробниці раз-влекают музиканти та танцюристи.

Але у самих трудівників не було гробниць. Померлого селянина і ре-месленника ховали в піску на краю пустелі, а в могилу клали грубо выре-занную з дерева фігурку людини, яка повинна була замінювати мумію. Ті-ла рабів заривали в спільній ямі.

2.4. Пристрій давньоєгипетських храмів

Фараони і жерці могли збирати на будівельні роботи тисячі ремес-ленники, селян і рабів. Це дозволяло їм споруджувати величні хра-ми. Побудовані з каменю храми збереглися протягом тисячоліть.

Особливо грандіозні храми були побудовані під керівництвом спокуса найбільших архітекторів у Фівах. Храми вселяли віру в могутність богів та фа-раонов.

Шлях до храму йшов між двома рядами величних кам'яних сфінксів з головою священного барана. За ними височіла передня стіна з двома потужні-ми вежами. Вузький вхід між ними вів у двір храму.

Прямокутний двір був оточений кам'яними колонами. Одні з них були висічені у вигляді пучка стебел папірусу, інші - стрункою пальми, тре-тьи увінчувалися кам'яною квіткою. У головному храмі Фів колони досягали висоти 7 - 8-поверхового будинку, на верху колони могли б поміститися 100 че-ловек.

В кінці двору, яскраво освітленого сонцем, перебував величезний зал, завантажений в таємничий напівтемрява. В ньому тісно один до одного стояли десятки потужних колон, а на стелі сяяли золоті зірки. За залом було зв'язку-лище, входити до якого могли тільки головні жерці і фараон. Мерехтливі вогники світильників слабко освітлювали поставлених там ідолів.

2.5. Зображення богів і фараонів.

Перед храмом і в храмі стояли статуї фараонів висотою в 5-6 разів біль-ше людського зросту. На стінах і на багатьох колонах були вирізані гі-гантские зображення фараонів.

В скелі на березі Нілу була вирубана печера, яка має всі три частини храму: двір, колонний зал і святилище. Перед входом висічені статуї фарао-на.

Встановлення рабовласницького ладу в Єгипті сприяло роз-тію в ньому культури. Але плодами цього розвитку могли користуватися тільки деякі люди

# data[].attributes.headline
1. Релігія в

# data[].attributes.body
1. Релігія в Стародавньому Єгипті

1.1. Відображення природи і життя стародавніх єгиптян в релігії

Стародавні єгиптяни вірили, що природою і життям людей керують боги. Богів вони зазвичай уявляли у вигляді людей, але з головами тварин. Це збереглося від того часу, коли предки єгиптян займалися 1вным про-разом полюванням. Із встановленням рабовласницького ладу єгиптяни стали по-клоняться господствовавши над ними влади.

1.2. Віра в загробне життя

За віруваннями давніх єгиптян, душа продовжує жити, якщо зберегти тіло померлого, в яке вона час від часу повертається. З тіла вынима-чи нутрощі, вимочували його в соляному розчині, сповите у білі тканини, просочені пахучими смолами. Таке тіло не розкладалося, а висихало. Ви-сохшие тіла називають муміями. Зробити мумію коштувало дуже дорого, це було доступно тільки багатим людям. Вигадану життя душі людини після його смерті називають життям «загробного». Єгиптяни уявляли, що в за-гробном царстві багато води, а пшениця - в ріст Людини. Не всяка, однак, душа туди потрапляє. Душі померлих людей судить бог Осіріс. Він нещадний до порушникам волі богів - їх душі пожирає страшне чудовисько.

1.3. Обожнювання фараонів.

«Любимо богами слухняний, ненавидимо богами непокірний», - говори-лось у повчанні. Релігія в Стародавньому Єгипті вимагала беззаперечної покор-ності фараона. За порушення наказів фараона вона загрожувала посухою, чумою, навалою ворогів, а після смерті людини судом Осіріса.

Єгиптянам здавалося, що таку безмежну владу, якої користувалися фараони, встановили не люди, а боги. Фараона називали «сином бога» і «ве-ликим богом». Його прославляли: «Він сонце, видящее променями своїми». Не тільки прості люди, але і вельможі падали перед фараоном на землю і ціле-валі слід його ноги. Вважалося великою честю, якщо фараон дозволяв цілувати свою сандалю.

Обожнювання фараонів і страх перед гнівом богів заважали боротьбі тру-дящихся з експлуататорами. Релігія в Єгипті зміцнювала царську влада і ра-бовладельческий лад.

1.4. Жерці - найбагатші рабовласники

Єгиптяни вважали, що той, хто отримав хороший урожай, вилікувався від важкої хвороби, отримав нагороду фараона, - заслужив милість богів. Вони зверталися до богів з молитвами і приносили їм жертви.

Житлами богів вважалися храми; там стояли їхні ідоли. Селяни не-сли в храм мішечки з зерном, кошики з овочами. Багаті люди жертвували храмам золото, рабів, худобу; фараони дарували також поля родючої землі. Храми володіли величезними багатствами. Головному храму в місті Фіви при-належало понад 80 тисяч рабів. При храмах були «слуги богів» - жерці Вважалося, що жерці годують богів - перед ідолами вони ставили їду.

Розпоряджаючись багатствами храмів, жерці були великими власниками рабів, худоби, землі і золота. Вони нещадно експлуатували своїх рабів і боржників, захищали інтереси рабовласників і влада фараона.

Вплив жерців у Єгипті було величезне. Багато єгиптян вірили, що жерці зустрічаються з богами, передають їм прохання людей, а боги через жерців оголошують людям свою волю. Слова жерця вважалися словами бога.

# data[].attributes.headline
Інформація з вікіпедії

# data[].attributes.subject
Інформація з вікіпедії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мистецтво Стародавнього Єгипту - живопис, скульптура, архітектура та інші види мистецтва, які зародилися в Нільській долині бл. 5000 років до н. е. і проіснували до 300 року н. е.

Давньоєгипетська архітектура вирізняється умовністю й одноманітністю. Це було пов'язано з тим, що видобуток каменю і його обробка перебувала в руках держави, методи роботи встановилися так міцно, що не змінювалися впродовж 3500 років. Ізольованість єгипетської цивілізації призвела до того, що в стародавній державі була відсутня конкуренція в архітектурі, яка б сприятливо вплинула на її розвиток, як, наприклад, в Європі. Ще одним важливим фактором була відсутність різноманітності будівельного матеріалу.

Останній фактор, який відіграє велику роль у розвитку архітектури більшості країн, - це наявність доріг і їх якість. В Стародавньому Єгипті єдиною хорошою дорогою був Ніл, він нею залишається й досі.

Єгипетське будівельне мистецтво досягло своєї досконалості в епоху фараона Хуфу. Після цього методи будівництва ніяк не покращувалися, хоча в архітектурі виникли нові форми, а якість будівництва, в широкому сенсі, незмінно погіршувалася.

Статуї, як правило, зберігають первинну форму кам'яної брили (або шматка дерева), з якого вони висічені.

Існував дуже суворий канонстворення давньоєгипетської скульптури: колір тіла чоловіка мав бути темніше кольору тіла жінки, руки сидячої людини повинні були бути виключно на колінах; існували певні правила зображення єгипетських богів. Так бога Гора слід було зображати з головою сокола, бога мертвих Анубіса - з головою шакала. Всі скульптури створювали відповідно до даного канону і проходження було настільки суворим, що майже за тритисячолітню історію існування Стародавнього Єгипту він не зазнав змін.

Всі зображення в Стародавньому Єгипті яскраво розфарбовували. Кам'яну поверхню готували до фарбування - грубий шар бруду з більш м'яким шаром гіпсу зверху, потім вапняк - і фарба лягала рівніше. Застосовувані пігменти були, як правило, мінеральними, щоб захистити зображення від сонячного світла. Склад фарби був неоднорідним - яєчна темпера, різноманітні в'язкі речовини і смоли. В кінцевому підсумку справжня фреска не виходила і не використовувалася. Замість цього використовували фарбу на шарі висушеного пластиру, так звану "фреску a secco". Зверху живопис покривали шаром лаку або смоли, щоб зберегти зображення надовго. Невеликі зображення, виконані в такій техніці, добре збереглися, хоча на великих статуях практично не зустрічаються. Найчастіше подібні методи застосовували при розфарбовуванні маленьких статуй, особливо дерев'яних.

Безліч єгипетських картин збереглися завдяки сухому клімату Стародавнього Єгипту. Картини створювали з наміром поліпшити життя покійному в потойбічному світі. Сцени, зображені на картині, представляли подорож в загробний світ і зустріч в потойбічному світі з божеством (суд Осіріса). Також часто зображували земне життя покійного, щоб допомогти йому займатися тим же в царстві мертвих.

В Новому Царстві разом з померлим стали ховати Книгу мертвих. Це вважалося важливим для загробного життя.

Основними кольорами були червоний, синій, чорний, коричневий, жовтий, білий і зелений.

У першій половині III тисячоліття до нашої ери склався монументальний стиль єгипетського мистецтва, виробилися образотворчі канони, які потім свято оберігалися протягом століть. Їх сталість обумовлена особливостями розвитку давньоєгипетського суспільства, а також тим, що мистецтво Єгипту було складовою частиною культу, заупокійного ритуалу. Воно настільки було тісно поєднано із релігією, яка боготворила сили природи і земну владу, що важко зрозуміти його образну структуру, не маючи загального уявлення про релігійно-обрядові звичаї єгиптян.

У цей період створюються такі архітектурні споруди як Великі Піраміди і Великий Сфінкс.

Хоча мистецтво Середнього царства ретельно дотримувалося традицій і канонів Стародавнього, воно не залишилося повністю незмінним. Після довгого періоду смути і розпаду Єгипту на окремі номи (області) держава в XXI столітті до н. е. знову об'єдналася під владою фіванських правителів - цим знаменується початок Середнього царства. Але тепер централізація вже не була настільки абсолютною, як раніше. Місцеві правителі, номархи, стали багатшими і самостійнішими. Вони поступово привласнювали собі привілеї, які раніше належали тільки царю, - привілеї високих титулів, релігійних церемоній, уподібнення Осірісу і Хору. Тепер гробниці вельмож розташовувалися не біля підніжжя царських пірамід, а окремо, на території номів. Піраміди ж стали скромнішими, менші за розмірами; вже жоден фараон не наважився на спорудження таких гігантських усипальниць як Хеопс або Хефрен.

Це призводить до того, що з одного боку знижується пафос монументальності, і оскільки заупокійні культи стають справою більш повсюдною, то в мистецтві, особливо в мистецтві місцевих шкіл, проявляється відтінок повсякденності. А звідси посилення жанрових "вільностей" у трактуванні сюжетів, в композиції. У портреті посилюються риси індивідуальної характерності. З іншого боку, канони все-таки переважають і, маючи за собою занадто вже велику давність, мимоволі збиваються на шаблон і схему.

Сміливіші і внутрішньо більш значні зрушення відбуваються в художній культурі Нового царства, що настало після перемоги над азійськими племенами гіксосів. У мистецтві Нового царства пробивається полум'я земного почуття, роздумів, тривог. Самі традиційні форми ніби зсередини висвітлюються цим новим світлом, він їх перетворює.

Втім, багато традицій вже зживали себе і в формах. Замість архітектури гробниць (гробниці в Новому царстві перестали бути наземними спорудами - вони ховалися в ущелинах скель) розквітає архітектура храмів. Жерці в цю епоху стали самостійною політичною силою, що конкурувала навіть з владою царя. Тому не лише заупокійні храми царів, а головним чином храми-святилища, присвячені різним втіленням бога Амона, визначали архітектурний вигляд Єгипту. Щоправда, і в храмах прославляли особу фараона, його подвиги та завоювання; ці прославлення велися з ще більшим розмахом, ніж раніше. Взагалі культ грандіозного не згас, а навіть відновився з небувалою імпозантністю, але разом з тим сюди приєдналося якесь внутрішнє занепокоєння.

Протягом кількох століть будувалися і добудовувалися знамениті храми Амона-Ра в Карнаку і Луксорі, поблизу Фів. Якщо древня піраміда з її спокійною цілісною формою уподібнювалась горі, то ці храми нагадували дрімучий ліс, де можна загубитися.

Різноманітні художні пошуки періоду XVIII династії підготували появу заключного, зовсім вже новаторського етапу, пов'язаного з царюванням фараона-реформатора Ехнатона, в XIV столітті до н. е. Ехнатон сміливо виступив проти фіванського жрецтва і, скасувавши єдиним законодавчим актом весь давній пантеон богів, зробив жерців своїми непримиренними ворогами. Мистецтво часів Ехнатона (його називають амарнським, оскільки Ехнатон переніс столицю у побудоване при ньому місто Ахетатон, поблизу сучасного села Амарна) звернулося до незвіданого до нього: до простих почуттів людей, до їх душевного стану. У творах амарнського стилю зруйнована броня душевної непроникності: тут крики і стогони плакальників, тут похмура покірність полонених негрів, тут, нарешті, ліричні сцени сімейного життя Ехнатона, - він обіймає дружину, пестить дітей.

Релігійно-політичні реформи Ехнатона були занадто сміливими, щоб бути довговічними. Реакція почалася вже за одного з його найближчих наступників - Тутанхамона, а незабаром всі старі культи були відновлені, і ім'я Ехнатона віддане прокляттю. Однак нові початки, внесені в мистецтво, розвивалися ще протягом, принаймні, сторіччя. Багато ж новаторських ідей та прийомів, які ввійшли під час правління Ехнатона, так і збереглися в давньоєгипетському мистецтві.

Таким чином, єгипетське мистецтво в підсумку свого довгого шляху прийшло до нових рубежів. Але далі його лінія розвитку згасає. Останній прославлений завойовник Рамсес II став культивувати урочисто-монументальний стиль, який тепер уже не був таким органічним, як колись у Стародавньому царстві. Печерний храм Рамсеса II в Абу-Сімбелі являє собою заключний спалах єгипетського монументального генія. Після Рамсеса пішла смуга важких тривалих воєн, завоювання Єгипту ефіопами, ассирійцями, втрати Єгиптом військової та політичної могутності, а потім і культурної першості. В VII столітті до н. е. єгипетське держава на певний час знову об'єднується навколо саїсських правителів. Відродилося в цей час і давньоєгипетське мистецтво в своїх традиційних формах. Саїсське мистецтво досить високе за майстерністю, але в ньому немає колишньої життєвості, воно холодне, відчувається втома, згасання творчої енергії. Всесвітньо-історична роль Єгипту тоді була вже вичерпана.

Найвідомішими збереженими творами елліністичного Єгипту Птолемеїв є Фаюмські портрети - створені в техніці енкаустики поховальні портрети I-III століть. Свою назву отримали за місцем першої великої знахідки в Фаюмській оазі в 1887 році британською експедицією на чолі з Фліндерсом Пітрі. Є елементом видозміненої під грецьким впливом місцевої похоронної традиції: портрет замінює традиційну поховальну маску на мумії. Знаходяться в колекції багатьох музеїв світу, в тому числі Британського музею, Лувру, Музеї Метрополітен, Московський музей імені Пушкіна володіє чудовим зібранням з 23 похоронних фаюмских портретів, виявлених в Єгипті в 70-ті роки XIX століття, що дає можливість простежити розвиток цього жанру протягом чотирьох століть (з I по IV ст.).

Фаюмські портрети - найкращі збережені зразки античного живопису. Вони зображують особи мешканців стародавнього Єгипту в Елліністичний період і Римський період (I-III століття нашої ери).

Важка залежність світу людей від існування світу тварин не перервалась і в Стародавньому Єгипті. Це відбилось як стінописах поховальних комор фараонів та аристократів, так і в кераміці, в створенні фігурних посудин та іграшок.

Поряд з архітектурними комплексами і предметами декоративно-прикладного мистецтва значне місце в мистецтві Стародавнього Єгипту займала також і література. Основними літературними жанрами були заупокійні тексти, гімни, любовні пісні, дидактичні твори і казки.

Першим зразком заупокійних текстів були так звані "Тексти пірамід". Єгиптяни вірили, що написи, накреслені на стінах піраміди, забезпечать добробут і щасливе життя фараона в потойбічному світі. Перші записи були зроблені за велінням фараона V династії Уніса в XXII столітті до н. е. на стінах його піраміди, що поклало початок традиції. Ієрогліфи фарбували в зелений колір. "Тексти Пірамід" містили також легенди про Осіріса і Ісіду, про боротьбу Ра зі змієм Апопом.

У Середньому царстві в зв'язку з демократизацією заупокійного культу тексти писали вже на кам'яних саркофагах. Новий комплекс магічних текстів отримав назву "Текстів саркофагів".

Стародавні єгиптяни вельми дбали про те, якою має бути людина, щоб гідно пройти земний шлях. Мабуть, цим пояснюється виникнення дидактичної літератури, яка користувалася у єгиптян великою популярністю і що отримала подальше поширення. Прославленим зразком такої літератури є "Повчання Аменемопе". Навіть при побіжному порівнянні єгипетських текстів з біблійними очевидно запозичення останніх.

Широке поширення під час XVIII династії (XVI - початок XIV століття до н. е.) отримали любовні пісні.

В Єгипті з'явилися і перші казки, причому притчі, викладені в Євангеліях, за змістом перегукуються з "Казками про верховних жерців Мемфіса", де розповідається про надзвичайні пригоди старшого сина Рамсеса II Сатні-Хемуасі, верховного жерці бога Птаха, і про його сина Са-Осіріса.

В Стародавньому Єгипті зародився і театр як масова дія. В основу театралізованих вистав лягли містерії Осіріса. Сюжет цих драматичних релігійних уявлень складали "пристрасті" Осіріса - епізоди його життя, його страдницька смерть. Акторами були жерці і навіть фараони.

Містерії були різні, але в усіх втілювалася тема боротьби добра зі злом і світла з мороком.

Каган М. С. Морфология искусства. - Л.: Искусство, 1972. - 440 с. - 20 000 экз.

Чегодаева А. Д. Всеобщая история искусств. - М.: Искусство, 1956.

Матье М.Э. Искусство Древнего Египта. - М.: Искусство, 1970. - 197 с.

Афанасьева В.К., В. Луконин, Н. Померанцева. Искусство Древнего Востока. - М.: Искусство, 1976. - 375 с.

Пунин А.Л. Искусство Древнего Египта. Раннее царство. Древнее царство.. - СПб, 2008. - 464 с.

Косидовский З. Когда Солнце было Богом.. - М., 1970.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мистецтво Стародавнього Єгипту

# data[].attributes.attachment_link.description
Мистецтво Стародавнього Єгипту - живопис, скульптура, архітектура та інші види мистецтва, які зародилися в Нільській долині бл. 5000 років до н. е. і проіснували до 300 року н. е. Давньоєгипетська архітектура вирізняється умовністю й одноманітністю. Це було пов'язано з тим, що видобуток каменю і його обробка перебувала в руках держави, методи роботи встановилися так міцно, що не змінювалися впродовж 3500 років.