# data[].attributes.attachment_link.title
Jak dobře znáš svůj kraj - pozvánka 2026

# data[].attributes.body
v procesu...

# data[].attributes.body
Kalužová A., Lisztwanová M., Taska T.

# data[].attributes.body
Šimon Laža, Ladislav Ledvoň a Daniel Dubský

# data[].attributes.body
ZŠS: Minarz T., Pawlasová A.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Těšínsko, také Těšínské Slezsko ( polsky Śląsk Cieszyński, německy Teschener Schlesien, Teschener Land) je termín označující území bývalého Těšínského knížectví včetně všech jeho bývalých území, z nichž se stala samostatná stavovská panství, a s územím bývalého stavovského panství Bohumín. Do konce první světové války se jednalo o souvislý zeměpisný a kulturní celek, který v Rakousko-uherské monarchii představoval východní část korunní země Rakouské Slezsko a následně byl po několikaletém územním sporu v roce 1920 rozdělen mezi Československo (západní část) a Polsko (východní část). Historicky a zeměpisně patří k Hornímu Slezsku, nicméně autochtonní obyvatelé si vytvořili svébytnou regionální identitu a nepovažují se zpravidla za Hornoslezany.

Hranice Těšínska určil v hrubých rysech již tvar piastovské kastelánie, v konečné podobě (s Bohumínem) se však vykrystalizovaly až po první slezské válce (1742), kdy jej státní hranice jednoznačně oddělila od Pruského Slezska a tzv. moravský klín kolem Moravské Ostravy od západní části Rakouského Slezska.

Západní hranice regionu se táhne po celé délce řeky Ostravice, od pramenů Černé Ostravice na jihu po ústí do Odry na severu. Následně kopíruje průběh česko-polské státní hranice - vede tokem Odry až k soutoku Olše. Severní hranice s výjimkou úseku mezi Petrovicemi u Karviné a Strumení (v raném středověku bažiny) probíhá podél Olše a Visly, nejdelší polské řeky pramenící ve stejnojmenném městě. Východní hranici určuje řeka Bělá spolu s Pásmem Beraní hory ve Slezských Beskydech. Na jihu jsou hranice Těšínska shodné s polsko-slovenskou a česko-slovenskou státní hranicí.

Těšínsko leží severně od jednoho z hlavních evropských rozvodí v úmoří Baltského moře s výjimkou nejjižnějšího cípu (obce Hrčava a Javořinka), kudy protéká Čadečka a její přítok Krężelka, jež patří k povodí Dunaje a tudíž úmoří Černého moře. Nejvyšším vrcholem je Lysá hora (1325 m n. m.) v Moravskoslezských Beskydech, v polské části pak Beraní hora (1220 m n. m.).

Administrativně Těšínsko zahrnuje celý okres Těšín, západní část okresu Bílsko-Bělá a levobřežní část městského okresu Bílsko-Bělá ve Slezském vojvodství v Polsku, a také celý okres Karviná a východní části okresu Frýdek-Místek a Ostrava-město v Moravskoslezském kraji v České republice.

V letech 2004 a 2005 byly ve Velkých Kunčicích nalezeny přibližně 800 tisíc let staré stopy Homo erectus, vůbec nejranější na území dnešního Polska.

Archeologické výzkumy potvrdily existenci na Těšínsku dvou slovanských hradišť ze 7. století: v Podoboře (Starý Těšín) a Mezisvětí. Německý badatel Gottlieb Biermann považoval je původně v roce 1867 za sídla Vislanů, nicméně moderní výzkumy je přičítají kmeni Holasiců, o kterých se Bavorský geograf zmiňuje, že měli pět civitates (hradišť) s pěti vicinias (župami). Většina vědců v současnosti podporuje tuto interpretaci. Vzhledem ke svému umístění musela obě hradiště hrát politickou roli ve vztazích mezi Vislany a Moravou. Na sklonku 9. století byla vypálena pravděpodobně Svatoplukem I. Mnoho historiků rozporuje přičlenění oblasti k Velkomoravské říši, jež mělo údajně následovat, nepochybně však došlo tehdy k posílení vlivů Velké Moravy. V druhé polovině 10. století se Krakov ocitl pod nadvládou Přemyslovců, což poukazuje na to, že Holasicko muselo určitě také. Pravděpodobně kolem roku 990 převzali moc Piastovci. Někteří historici s Piastovci spojují hradiště v Kylešovicích, které mělo být nadřazeno Starému Těšínu. Na přelomu století ovládl první polský král Boleslav I. Chrabrý nejen Slezsko s územím Holasiců, ale dokonce celou Moravu a podržel si ji do roku 1019. Ve 30. letech 11. století došlo však k politické krizi na piastovském dvoře, které využili Češi v čele s Břetislavem I. Na základě kvedlinburského míru z roku 1054 připadlo Holasicko českým vládcům, není ovšem jasné, zda tehdy Těšínsko pořád ještě tvořilo jednotný celek s územím, jehož centrem byl Hradec nad Moravicí. Česko-polská válka ze 30. let 12. století je naopak mnohem lépe zdokumentována a kladský mír z roku 1137 určující hranici mezi Moravou a Slezskem na Cině představuje významný historický předěl. Z tohoto období pochází rotunda svatého Mikuláše a svatého Václava, nejstarší zděná stavba na Těšínsku a symbol regionu zvěčněný i na polských dvacetizlotových bankovkách.

První písemná zmínka o lokalitě Tescin (jejíž ztotožňovaní s Těšínem bývá rozporováno) pochází z listiny vydané papežem Hadriánem IV. v roce 1155, ve které se uvádí jako jedno z nejdůležitějších měst ve vratislavském biskupství, resp. Slezském knížectví pod vládou Boleslava IV. Kadeřavého. Od roku 1171 patřil těšínský kraj Ratibořskému knížectví, zatímco zbytek kmenového území Holasiců byl součástí Moravského markrabství a v jeho rámci tvořil od roku 1201 Holasickou provincii, z níž pak vzniklo Opavské knížectví.

Politická a církevní příslušnost ovlivnila odlišný jazykový vývoj. Nejstaršími doklady řeči místního obyvatelstva jsou toponyma zapsaná v latinských dokumentech. Tehdejší čeština a polština měly k sobě mnohem blíž, nežli teď, ovšem nazální samohlásky, jež se v mnoha názvech středověkých obcí objevují, jsou jednoznačným důkazem příslušnosti těšínského nářečí k lechické podskupině západoslovanských jazyků, nikoli česko-slovenské. Dalším jazykovým jevem, který odlišil mluvu Těšínska od laštiny a moravských nářečí, bylo neprovedení změny g → h ve 13. a 14. století.

23. května 1223 byla vydána listina vratislavského biskupa Vavřince Dolivety, která uvádí jména čtrnácti vesnic v castellatura de Tessin. Jedná se o první explicitní zmínku o těšínské kastelánii a samotném městě Těšín.

O několik let později se objevily první zmínky o dalších deseti obcích ve vlastnictví benediktinského opatství v Týnci u Krakova, mj. o dnešní Slezské Ostravě na břehu Ostravice. Na protější - moravské - straně řeky právě probíhala intenzivní osídlovací akce započatá Arnoldem z Hückeswagen, v níž po jeho smrti (1260) pokračoval olomoucký biskup Bruno ze Schauenburku. Toto přimělo někdy kolem roku 1260 knížete Vladislava I. Opolského k trvalému určení západní hranice Opolsko-ratibořského knížectví na řece Ostravici (objevují se první zmínky o Bohumíně a Hrušově) a zřízení benediktinského kláštera v Orlové, aby tímto posílil pohraniční oblast v blízkosti Moravy. Další kolonizační akce se již potom ale neprováděly, a tak zůstala kastelánie až do vzniku Těšínského knížectví slabě rozvinutým regionem na okraji Opolsko-ratibořského knižectví s celkem čtyřiceti vesnicemi.

V 80. letech 13. století začal pozvolný rozpad Opolsko-Ratibořského knížectví završený tím, že se Těšín stal na konci roku 1289 (nebo již v roce 1290) rezidenčním městem Měška I. První těšínský kníže zahájil rozsáhlou osídlovací akci na německém právu prostřednictvím lokátorů, kteří založili na sedmdesát obcí, převážně lesních lánových vsí, jakož i města Bílsko a Fryštát. Potomci osadníků kolem Bílska tvořili až do konce druhé světové války v roce 1945 a následného odsunu německý jazykový ostrov. Těšínská větev slezských Piastovců vládla v různých obdobích i jiným územím v okolí (např. Osvětimsku, Pštinsku či Seveřsku), nicméně pojem Těšínské Slezsko se vztahuje pouze k jádrovému knížectví, resp. území bývalé kastelánii.

Ještě v roce 1297 bylo území Těšínska označeno jako Polonia (Polsko), ale v roce 1327 složil Kazimír I. lenní slib králi Janu Lucemburskému a Těšínské knížectví se tak stalo součástí Koruny království českého. Roku 1315 se odpojilo Osvětimské knížectví. Po roce 1430 a zejména v druhé polovině 15. století postupně nahradila stará čeština latinu a němčinu v roli úředního jazyka knížectví, s výjimkou i nadále německojazyčného Bílska. Tuto skutečnost oficiálně stvrdilo Zřízení zemské Knížectví těšínského vyhlášené 24. června 1573.

Roku 1494 přišli z východu první Valaši, kteří v průběhu následujících dvou století osídlili horské oblasti na jihu regionu. Kníže Václav III. Adam podpořil reformaci a za jeho vlády v letech 1545-1579 konvertovala drtivá většina obyvatel k luteránství. Obě tyto události měly zásadní vliv na kulturní odlišnost Těšínska od zbytku Horního Slezska, která se projevuje dodnes. Samotný termín Silesia Superiori (Horní Slezsko) se v písemných pramenech objevuje poprvé na sklonku 15. století v souvislosti s výboji Matyáše Korvína a jeho konsolidačními snahami. Těšínské knížectví bylo považováno za jeho neodmyslitelnou součást, nicméně zůstalo mimo hranice Opolského knížectví, v němž Jan II. zvaný Dobrý po roce 1521 opět sjednotil většinu hornoslezských území. Kazimír II. připojil kolem roku 1517 Strumeň, jež dříve patřila Pštinsku.

Vývoj oblasti v 16. století poznamenal teritoriální rozpad knížectví. V roce 1560 přenechal Václav III. Adam bílské, fryštátské a frýdecké panství svému synovi Fridrichu Kazimírovi. Ten byl kvůli velkým dluhům je nucen po otcově smrti v roce 1571 prodat, a to za souhlasu císaře Maxmiliána II. Bílsko, Fryštátsko a Frýdecko byla vyňata z přímé podřízenosti těšínských knížat a povýšena na menší stavovské panství status minor (bílské se pak v 18. století stalo samostatným knížectvím). Stejný osud potkal skočovsko-strumeňské panství, to se ale po dvaceti třech letech (v roce 1594) vrátilo do knížecího područí. Na mapách nicméně bylo Těšínské knížectví i nadále zobrazováno spolu s odpadlými územími a společná identita, formovaná mimo jiné odporem vůči protireformaci mezi luterány a příslušnosti k těšínskému děkanátu mezi katolíky, přetrvala do doby moderní.

Smrtí Alžběty Lukrécie vymřela těšínská větev Piastovců. Knížectví připadlo jako odúmrť přímo českým králům, jimiž byli od roku 1526 představitelé habsburské dynastie, a bylo spravováno prostřednictvím královské komory ve Vratislavi. Pro správu knížecích statků zřídili Habsburkové Těšínskou komoru, ale jinak neprojevovali o toto území přílišný zájem a zanedbávali jej.

Začalo období rekatolizace, v Beskydech vznikly tzv. lesní kostely, kde se konaly tajné luteránské bohoslužby. Až v roce 1707 bylo na základě altranstädtské konvence umožněno vystavět ve Slezsku šest evangelických kostelů milosti. Mezi ně patřil Ježíšův kostel v Těšíně, po několik desetiletí jediný protestantský chrám v Horním Slezsku a dodnes jedna z nejvýznamnějších památek regionu.

V roce 1722 vyloučil Karel VI. Těšínské knížectví ze správy vratislavské královské komory a udělil jej Leopoldu Josefovi Lotrinskému, otci budoucího císaře Františka I. Štěpána. Na základě příměří ve Vratislavi a berlínského míru, které v roce 1742 ukončily první slezskou válkou, zůstalo Těšínsko na rozdíl od většiny Slezska (zabrané Pruskem) při Habsburské monarchii a představovalo odteď východní část takzvaného Rakouského Slezska, jež se zpočátku těšilo statutu samostatného vévodství, než bylo roku 1783 spojeno s Moravou. Nová hranice rozdělila bohumínské panství a právě od té doby se jeho jižní část počítá k Těšínsku, byť nikdy nepatřila k Těšínskému knížectví, nýbrž Ratibořskému.

Zásadní změna politické a hospodářské situace nastala po roce 1766, kdy se vlády ujal Albert Kazimír Sasko-Těšínský, zeť císařovny Marie Terezie. Kníže rozšířil statky Těšínské komory a díky jeho obratnému hospodaření, jakož i příhodné poloze regionu na cestě z Vídně do Haliče, se na prahu průmyslové revoluce Těšínsko stalo jednou z ekonomicky nejúspěšnějších oblastí Habsburské monarchie. V roce 1797 kníže odkoupil zpět frýdecké panství a spravoval jej poprvé od 16. století spolu s komorními statky. Bílsko naopak bylo v roce 1754 povýšeno na zcela samostatné knížectví. V letech 1783-1849 existoval v rámci Moravskoslezského gubernia Těšínský kraj se sídlem v Těšíně, který kromě vlastního Těšínska zahrnoval také několik obcí na Klimkovicku, včetně Studénky a dnešních městských částí Ostravy Svinov a Poruba. Při správní reformě následující revoluci roku 1848 byla obnovena slezská samospráva v rámci korunní země Rakouské Slezsko (oficiálně „Vévodství Horní a Dolní Slezsko"), která po rakousko-uherském vyrovnání patřila k Předlitavsku.

V druhé polovině 19. století se oblast mezi Fryštátem a Ostravou proměnila v hlavní středisko těžby černého uhlí v celém Rakousko-Uhersku. S Vídní jej propojila Severní dráha císaře Ferdinanda, s Uhrami Košicko-bohumínská dráha a s Berlínem Vilémova dráha, jež se křižovaly v železničním uzlu Bohumín. Obrovský význam získaly též Třinecké železárny a Bílsko i s okolím tvořilo jedno z nejdůležitějších center textilního průmyslu v monarchii. Vedle habsburských knížat přímo spravujících Těšínskou komoru byli nejmajetnějším těšínským rodem té doby Larisch-Mönnichové vlastnící celou řadu statků a podniků zejména na Fryštátsku.

Početné dokumenty vydané na Těšínsku v češtině vedly československé jazykovědce a historiky (viz např. Jan Kapras) na začátku 20. století k závěru, že oblast byla původně česká a teprve později, ne dříve než v 17. století, začala její postupná polonizace. Polští lingvisté naopak poukazovali kupříkladu na nazální samohlásky doložené u pomístních jmen i v německy a latinsky psaných listinách jakožto na důkaz odvěké příslušnosti regionu k polskému prostředí.

Třebaže čeština zůstala jazykem knížecí kanceláře dokonce i po roce 1620, tedy déle než v Čechách, podoba mnoha dokumentů z té doby odpovídá úřednímu jazyku jen vzdáleně. Účet fryštátského zámečníka z roku 1589 obsahuje tolik „chyb", že je polskými historiky považován za nejstarší těšínský text v polštině. Krátce nato se v knížectví usadil Johann Tilgner, Němec (jak sám sebe označoval) z Vratislavi, aby dohlížel na skočovsko-strumeňské statky za vlády Adama Václava. Přišel s naučenými znalostmi moravského jazyka, ve svém deníku v kapitole Skotschauer Denkwürdigkeiten ( Skočovské pamětihodnosti) však popisuje, jak se jeho děti naučily polnische Sprache (polský jazyk) místního obyvatelstva. Ve zprávách z vizitací vratislavských biskupů ve druhé polovině 17. století je tato řeč popisována jako concio Polonica. Hranice s concio Moravica se nepřekrývala s hranicemi děkanátů a byla podobná jazykové hranici z 19. století. Reformace slovanskojazyčný lid výrazně rozdělila, po dlouhou dobou byla náboženská identifikace mnohem důležitější než etnická a kontakty mezi oběma skupinami se značně omezily. V roce 1790 žilo na Těšínsku 86 108 (70,72 %) římských katolíků a 35 334 (29,02 %) protestantů. Rakouská administrace klasifikovala v roce 1800 73 % obyvatel jako polnischer Nation, v dnešním toho slova smyslu byli však většinou národnostně nevyhranění. Běžně mluvený slezskopolský jazyk dokládají především deníky a polooficiální kroniky venkovských pisatelů. Nejznámější pocházejí z pera Jury (Jiřího) Gajdzice (1777-1840) z Tisovnice. V závislosti na úrovní vzdělání jednotlivých pisatelů se tyto texty vyznačují různou mírou přepínání kódů mezi češtinou, moravštinou, slezštinou a polštinou, což zřejmě nepřekáželo komunikaci mezi Slovany na rozdíl od skutečné jazykové bariéry, která vznikala mezi Slovany a Němci.

Po první slezské válce bylo Těšínsko odděleno rakousko-pruskou hranicí od zbytku Slezska. Hornoslezský dialekt, dosud pod stejným vlivem úřední češtiny, se dostal pod rostoucí vliv německého jazyka, zejména po roce 1749, a byl často pejorativně označován jako wasserpolnisch. V rakouské části regionu byl tento proces výrazně opožděn. Roku 1783 byl Těšínský kraj přičleněn k Moravskoslezskému guberniu v Brně a na lidových školách se objevily učebnice v moravštině (češtině), navzdory protestům mj. Leopolda Szersznika, který dozoroval katolické školství v regionu. Reginald Kneifl, autor Topographie des k. k. Antheils an Schlesien ( Topografie rakouského Slezska), používá pro většinu Těšínska charakteristiku polnisch-schlesisch, řidčeji také polnisch nebo wasserpolnisch. Termín wasserpolnisch se nicméně ujal časem i v Rakousku, například v pracích Karla von Czoernig-Czernhausen.

Roku 1848 získalo zpět Rakouské Slezsko svou administrativní samostatnost. Paweł Stalmach začal vydávat polskojazyčný týdeník Tygodnik Cieszyński (od roku 1851 Gwiazdka Cieszyńska), první noviny na Těšínsku, a položil tím základy polského národního hnutí, ovšem většina „Vasrpoláků" nebyla národnostně vyhraněna ještě několik desetiletí. Teprve v roce 1869 uspořádal Stalmach první velkou polskou demonstraci ve Svibici. Na podnět Johanna Demela, mnohaletého starosty Těšína, došlo v roce 1860 k zavedení polštiny a češtiny jakožto pomocných jazyků korunní země Slezsko. Toto vedlo poprvé v dějinách k prosazení se polštiny v oblasti správy a základního školství. Střední školy zůstaly pouze německojazyčné. Roku 1863 byl do Říšské rady za okres Bílsko zvolen polský buditel (usilovně propagovaný Stalmachovou Gwiazdkou) Andrzej Cińciała. Ve Vídni přišel s návrhem zřízení polského učitelského semináře v Těšíně a českého v Opavě, čemuž odporoval Eduard Suess s tím, že místní jazyk „není polský, leč vasrpolský, česko-polská směsice nepoužívaná v knihách". Největší prestiži se v té době těšila spisovná němčina. Podíl německojazyčného obyvatelstva v maloměstech typu Skočov nebo Strumeň přesáhl na počátku 20. století padesát procent.

Protikladem k polským národovcům bylo takzvané šlonzácké hnutí podporované zejména luterány z oblasti kolem Skočova. V roce 1875 odešel z Těšína pastor Leopold Otto, který se přes svůj německý původ považoval za polského vlastence, a nahradil ho Theodor Haase. Ten patřil mezi vlivné představitele německých liberálů a podařilo se mu zvrátit pokrok polského hnutí mezi těšínskými protestanty. Své ideje šířil mimo jiné prostřednictvím polskojazyčných, avšak proněmecky orientovaných, novin Nowy Czas vydávaných od roku 1877. Po Haaseho smrti vdechl šlonzáckému hnutí nový život Josef Koždoň, který v roce 1909 založil Slezskou lidovou stranu. Koždoň nepopíral, že těšínské nářečí je varietou polštiny, ale přirovnával situaci ke Švýcarsku: stejně jako používání německého dialektu nedělá ze Švýcarů Němce, polskojazyční Slezané nejsou Poláci. K rostoucímu vlivu němčiny přistupoval benevolentně a považoval protesty proti dominantní pozici německého jazyka a kultury za rozvrácení starého slezského míru. Pod heslem „Slezsko Slezanům" obrátil se proti přílivu levné pracovní sily z Haliče (v roce 1910 představovali haličští přistěhovalci 54 200 z 434 tisíc aneb 12,7 % obyvatel regionu, z toho nejvíce v uhelném revíru mezi Ostravou a Karvinou), mezi níž byli obzvlášť aktivní polští socialisté.

Na Těšínsko přicházeli též představitelé německé, židovské a české buržoazie. Ti poslední podnítili rozvoj českého národního hnutí i v některých tradičně „vasrpolských" obcích. Již v 80. letech 19. století si stěžovali polští aktivisté, jakož i největší německojazyčný deník Silesia, na rostoucí význam českých organizací na Karvinsku a v 90. letech vznikla ve Fryštátě kolem týdeníku Głos Ludu Śląskiego „radikálně-polská frakce", která považovala Čechy, nikoli Němce, za největší hrozbu a navrhla uzavřít polsko-německou koalici proti Čechům. Gwiazdka Cieszyńska prohlásila konec přátelství s Čechy v roce 1902. Petr Bezruč zpopularizoval tehdy ve Slezských písních teorii o „popolštěných Moravcích" (o ní se také opírala argumentace čtvrtého Benešova memoranda na pařížské mírové konferenci) a čeští buditelé dokazovali, že moravská nářečí jsou místnímu jazyku bližší než spisovná polština. Docházelo k lokálním konfliktům o jazyk kázání, například ve farnosti v Dombrové zřízené roku 1899, a o školy: polskou v Polské Ostravě a českou v Rychvaldu. Češi dlouho bránili otevření polské reálky v Orlové.

Na Frýdecku bylo šlonzácké hnutí vytlačeno mladočechy již na sklonku 19. století, ale svým způsobem na něj navázal ve 30. letech Óndra Łysohorsky, vlastním jménem Ervín Goj, se svou lašskou myšlenkou. Národ Lachů měl čítat dva miliony lidí nejen ve slezsko-moravském pohraničí tvořícím etnografickou oblast Lašsko, ale také na celém Těšínsku, v jižní části pruského Horního Slezska včetně Ratibořska a Hlučínska a v okolí slovenské Čadce. Na základě hornoostravského podřečí vytvořil spisovný lašský mikrojazyk, ve kterém vydal několik básnických sbírek a další texty.

Ze správního hlediska bylo Těšínsko na přelomu století rozděleno na čtyři politické okresy: Bílsko-venkov, Frýdek-venkov, Fryštát a Těšín, a k tomu dvě statutární města s postavením samostatného okresu: Bílsko a Frýdek. Výsledky voleb do Říšské rady v roce 1907 a 1911 vypovídají hodně o národnostně-politických poměrech v jednotlivých obcích, zejména podle volebních úspěchů Josefa Koždoně a dalších šlonzáckých kandidátů proti polským aktivistům jako Jan Michejda či Józef Londzin lze odhadovat dobovou popularitu rakouskými úřady neuznávané slezské národnosti.

Jazyky Těšínska podle Reginalda Kneiffla, schematismu z roku 1847 a výsledků rakousko-uherských sčítání lidu:

Rok

Počet obyvatel

Obcovací řeč polská

Obcovací řeč česká

Obcovací řeč německá

Vyznání římskokatolické

Vyznání evangelické

Vyznání židovské

Na konci května 1918 vznikl v Těšíně Německý lidový výbor východního Slezska ( Deutsche Volksrat für Ostschlesien), sdružení německých uskupení v regionu. Nejaktivněji v něm působili politici z Bílska, avšak byl podporován i ostatními samosprávami. Výbor se jednoznačně vyslovil pro setrvání v rakouském státě nebo v případě, že by to nebylo možné, připojení k Německu.

Po pádu rakousko-uherské monarchie na sklonku první světové války, vyhlášení československého státu a obnovení nezávislosti Polska, začali v říjnu 1918 Poláci a Češi spolu zápasit o silně industrializovaný těšínský region. Na demonstraci v Těšíně dne 26. října 1918, které se zúčastnilo několik desítek tisíc polských obyvatel, se objevily transparenty s heslem Wag, Ostrawica - polska granica (Váh, Ostravice - polská hranice). Z toho se stal populární sentimentálně-revizionistický slogan, nikoli však oficiální polský požadavek. Polska strana rezignovala na okres Frýdek, kdežto Československo požadovalo celé území Rakouského Slezska až k Bělé a městská zastupitelstva v Těšíně a Bílsku se přihlásila k Republice Německé Rakousko.

5. listopadu 1918 se polský Národní výbor Těšínského knížectví ( Rada Narodowa Księstwa Cieszyńskiego) a český Zemský národní výbor pro Slezsko dohodly na rozdělení regionu víceméně podle jazykové hranice: okresy Bílsko, Těšín a Fryštát kromě Orlové měly připadnout Polsku, kdežto okres Frýdek i s oblasti Orlové z fryštátského okresu Československu. Obě organizace jednaly jménem „svých" národních států a nebraly ohled na místní Němce ani na protipolsky orientované příznivce šlonzákovského hnutí. Polsko bylo s dohodou spokojeno a prosazovalo uznání hranic v této podobě, československá vláda to však odmítla.

Začátkem roku 1919 proběhly v Poláky kontrolované části regionu volby do Sejmu a začaly odvody místního obyvatelstva do polské armády. V reakci došlo k útoku československých vojsk na východní Těšínsko, který se zapsal do dějin jako sedmidenní válka. Střetnutí, které trvalo od 23. do 30. ledna, nepřineslo žádná konečná rozhodnutí. 3. února správu území převzala Mezinárodní komise složená ze zástupců dohodových mocností, která rozdělila Těšínsko na západní a východní prefekturu. Na pařížské mírové konferenci se obě strany shodly na diplomatickém řešení sporu. Další jednání probíhající od 23. do 30. července byla však bezvýsledná, neboť československá delegace nesouhlasila s polským návrhem plebiscitu, který se měl konat pouze v okresech Těšín a Fryštát, přičemž okres Bílsko měl připadnout Polsku bez hlasování. Ve fryštátském a těšínském okrese měli totiž patrnou převahu Poláci, v neposlední řadě díky přistěhovalcům z Haliče, zatímco bílský okres byl baštou Němců a Šlonzáků projevujících větší sympatie k Československu. Versailleská smlouva počítala s plebiscitem na celém území, nakonec ale k němu nedošlo a hranice určila Konference velvyslanců dne 28. července 1920.

Československo získalo celou Ostravsko-karvinskou uhelnou pánev, Třinec a železniční uzel v Bohumíně, zatímco Polsku připadl okres Bílsko a malé části těšínského a fryštátského okresu, které byly přičleněny k autonomnímu slezskému vojvodství. Hranice rozdělila sídelní Těšín podél řeky Olše (Olzy): historické jádro na pravém břehu se stalo součástí Polska, z levobřežního předměstí s hlavním vlakovým nádražím bylo utvořeno nové město Český Těšín. Území přiřčené Polsku mělo rozlohu 1 012 km² a čítalo 139 tisíc obyvatel, z toho 61 % polsky mluvících (včetně Šlonzáků), 31,1 % německy mluvících a 1,4 % česky mluvících. Nově československá část Těšínska zahrnovala plochu 1 270 km² a obývalo ji 295 200 obyvatel: 48,6 % polsky mluvících, 39,9 česky mluvících a 11,3 % německy mluvících. Na území, které podle dohody z 5. listopadu 1918 spravoval Národní výbor Těšínského knížectví a které nakonec připadlo Československu, žilo podle posledního rakouského sčítaní lidu 123 tisíce polskojazyčných, 32 tisíce českojazyčných a 22 tisíce německojazyčných. Při prvním československém sčítání v roce 1921 se 67 tisíc obyvatel západního Těšínska přihlásilo k polské národnosti.

Konflikt byl ukončen neuspokojivě pro obě strany. V Československu se ocitly desítky tisíc etnických Poláků, z nichž bylo mnoho velmi vlastenecky orientovaných, zejména v tzv. Michejdově kraji mezi Jablunkovem a Třincem, baště propolských evangelíků. Polsko se nikdy nevzdalo svých nároků na příhraniční pás území s polskou většinou nazývaný dobovou propagandou Zaolzie (Záolší). Češi sice získali strategicky významnou průmyslovou oblast a Košicko-bohumínskou dráhu, která představovala jedno z mála spojení mezi českými zeměmi a Slovenskem, ale přišla o velkou část území obývanou Šlonzáky, již by v plebiscitu hlasovali podle všeho pro Československo. Na pařížské mírové konferenci prosazovali českoslovenští diplomaté udržení linie Visly dobyté během sedmidenní války, aby získali rstrategický pás důležitý pro případnou obranu železniční trati. Pro Šlonzáky bylo největším zklamáním samotné rozdělení oblasti. 9. února 1919 zveřejnila Slezská lidová strana otevřený dopis, jehož hlavním požadavkem byla nedělitelnost regionu a zřízení „neutrálního území se všemi atributy státní samostatnosti". Když byl tento návrh mocnostmi zamítnut, stejně jako myšlenka Freistaat Oberschlesien složeného z Těšínska a pruského Horního Slezska, vyslovili se Šlonzáci pro slezskou autonomii v rámci československého státu jakožto ekonomicky vyspělejšího a „kulturnějšího" než Polsko. Vývoj situace v pruském Horním Slezsku zmařil plány na připojení celé oblasti k Německu, což podporovaly zejména bílské kruhy.

V období Mnichovské dohody polská vláda opět formulovala své územní nároky vůči Československu a zaslala do Prahy dne 30. září 1938 ultimátum o okamžitém vydání Záolší. Ve dnech 2. až 11. října 1938 byl příhraniční pás území o rozloze 869 km² (západní Těšínsko bez Frýdecka a Slezské Ostravy) připojen k Polsku. Po německém útoku na Polsko v září 1939 se celé Těšínsko stalo součástí Třetí říše (Landkreis Teschen a Landkreis Bielitz v provincii Horní Slezsko, Frýdecko a Slezská Ostrava v protektorátu Čechy a Morava). Nacisté využili staré šlonzácké hnutí ke germanizačním účelům - slezská národnost spadala do třetí kategorie Deutsche Volksliste a jejím příslušníkům bylo podmíněně přiznáno říšské občanství. Německý soupis obyvatelstva z prosince 1939 vykázal v Landkreis Teschen 44,6 % Slezanů, 23,3 % Poláků, 16,4 % Čechů, 14,6 % Němců a 0,7 % Židů.

Po druhé světové válce se průběh státní hranice vrátil ke stavu před rokem 1938, třebaže v prvních dvou letech zůstávala otázka tzv. Záolší otevřena a polská strana ještě v roce 1946 uvažovala o převzetí západního Těšínska výměnou za některá ze svých nově získaných teritorií dříve patřících Německu, například v oblasti Kladska či Hlubčicka. Tyto úvahy utnula československo-polská smlouva o přátelství z roku 1947 a s konečnou platností spor ukončila Smlouva o konečném vytyčení hranic mezi ČSR a PLR podepsaná 13. června 1958, kdy se oba státy vzdaly všech územních nároků. Zároveň se československá vláda zavázala k uznání práv polské národností menšiny, zajištění polskojazyčného školství a tisku a zřízení Polského kulturně-osvětového svazu (PZKO).

Sociologický vývoj v polské části Těšínska směřoval v poválečných dekádách k asimilaci těšínských Slezanů s Poláky. Odsunem německého obyvatelstva v letech 1945-1947 zanikl bílský jazykový ostrov. Bílsko bylo v roce 1951 sloučeno s kdysi haličskou Bělou a vzniklo tak město Bílsko-Bělá osídlené z nemalé části polskými přistěhovalci z poblízkých malopolských okresů a přesídlenci z Kresů, které v souvislosti s prudkým rozvojem textilního, strojírenského a automobilového průmyslu překonalo v 60. letech hranici 100 tisíc obyvatel a stalo se novým regionálním centrem pro celé polské Těšínsko, v letech 1975-1998 dokonce krajským městem - viz Bílské vojvodství.

České Těšínsko naopak poznamenal příliv Slováků a slovenských Romů. Okres Karviná byl v roce 2001 jedním ze dvou okresů v ČR (vedle Sokolova), kde podíl slovenské národnosti přesahoval pět procent, a stejně tak patří právě Ostravsko a Karvinsko k oblastem s nejvyšším zastoupením Romů a nejvyšším počtem sociálně vyloučených čtvrtí. Přirozeným administrativním a kulturním centrem pro západní část regionu se stala Ostrava, město vzniklé v roce 1941 sloučením několika slezských a moravských obcí, sídlo Ostravského (1948-1960), Severomoravského (1960-2000) a Moravskoslezského kraje. Polské školy, domy PZKO a dvojjazyčné nápisy jsou doteď nápadným prvkem kulturní krajiny českého Těšínska, nicméně počet hlásících se k polské národnosti systematicky klesá: v roce 2011 to bylo v kraji 28 430 osob oproti 38 908 o deset let dříve.

Původní těšínské nářečí se v polské části regionu začalo výrazně sbližovat se standardní polštinou, zatímco na české straně hranice se postupně vyvinulo do podoby ponašymu - smíšené mluvy založené na libovolném kombinování tradičního nářečí, standardní nebo regionálně zabarvené češtiny a polských či slovenských prvků.

Již v roce 1959 byla podepsána československo-polská úmluva o pohraničním styku, která pro obyvatele pohraničního pásma o šíři 15 km výrazně zjednodušovala překračování státní hranice na základě stálých a jednorázových propustek, zejména s ohledem na zemědělce obdělávající půdu v obou státech. Roku 1996, po celkovém uvolnění režimu na hranicích, vešla v platnost nová dohoda rozšiřující pohraniční pásmo a zřizující nové hraniční přechody, byly teď celkem dvacet tři. Kontroly se zrušily při vstupu Polska a České republiky do Schengenského prostoru v prosinci 2007. Přechodné uzavření hranic během pandemie covidu-19 na jaře 2020 vedlo k velkým protestům, neboť ve 21. století došlo k obnovení čilých kontaktů a socioekonomických vazeb mezi oběma částmi rozděleného regionu. Speciální kategorii přeshraničního ruchu představují pendleři z polského Těšínska zaměstnaní v Třineckých železárnách, Ostravsko-karvinských dolech a továrně Hyundai v Nošovicích.

V roce 1998 vznikl euroregion Těšínské Slezsko. Jeho hranice se ovšem nepřekrývají s historickými hranicemi Těšínska - patří k němu Jastrzębie-Zdrój a Godów, naopak nejsou jeho součástí Bílsko-Bělá, Čechovice-Dědice a obce kolem Frýdku Místku, které spolu tvoří euroregion Beskydy.

V předmoderních dobách žily v oblasti čtyři slovanské etnické kupiny: Těšínští Valaši kolem Těšína a Skočova, (Slezští) Goralé v horách, Laši na západě a severozápadě a Jackové v Jablunkově. Na rakouské období je zde pamatováno v dobrém, asociace s chudobou jako v sousední Haliči se nevyskytuje. Rozdělení regionu mělo obrovský vliv na rozštěpení jeho identity. Přestože se dodnes uchovalo mnoho společných tradic, je třeba v současnosti na obě poloviny nahlížet odděleně. Do jisté míry se kultura polské části blíží zbytku Horního Slezska, kdežto české Těšínsko představuje ve všech ohledech osobitý kraj.

V 90. letech 20. století vypukla debata, zda lze slezštinu považovat za samostatný jazyk. V Horním Slezsku (pruském) existují snahy o standardizaci jazyka, které zohledňují i těšínské nářečí. Tyto tendence jsou však na Těšínsku výrazně slabší, a to jak v polské, tak české části regionu. Politické názory na slezskou problematiku se obdobně liší, například v těšínském kraji se Hnutí autonomie Slezska těší znatelně menší podpoře v regionálních volbách, nežli v bývalém Prusku. Slezská identita je dokonce částí slezských Goralů zcela odmítána, což může souviset s hanlivým označením Gorol běžně používaným v Horním Slezsku pro neslezské obyvatelstvo. Naopak ve Slezských Beskydech, oblíbeném cíli víkendových výletů z Horního Slezska, se jedná o neutrální výraz pro horaly, již jsou na svou beskydskou identitu patřičně hrdí. Na české straně nemají Goralé vztah k polskému Slezsku a horalská identita se nevymezuje proti slezské, naopak obě se navzájem posilují.

Podíl hlásících se ke slezské národnosti je na obou březích Olše oproti Hornímu Slezsku nízký. Neznamená to, že se starousedlíci nepovažují za Slezany, ale nedávají to do souvislosti se separátní národností. Uvědoměli Poláci dnes následují příklad Pawła Stalmacha (ten řekl: Mezi Evropany jsem Polák, mezi Poláky jsem Slezan, mezi Slezany jsem Těšiňák) nebo Gustawa Morcinka ( Jsem přece Slezan. Píši o tom kraji, abych přibližil Polsko Slezsku a Slezsko Polsku), zatímco politické šlonzákovské hnutí v zásadě zaniklo. Naopak pro moderní regionalistická uskupení v Horním Slezsku má ikonický význam na Těšínsku založená Slezská lidová strana a osobnost jejího vůdce Josefa Koždoně.

Na rozdíl od pruského Horního Slezska se místní obyvatelstvo nedělí na Slezany a Neslezany ( Gorole na Katovicku, Chadziaje na Opolsku), leč autochtoni o sobě řeknou, že jsou stela (odsud), zatímco všichni ostatní jsou prostě přivandrovalci odjinud. Toto vymezení v době sekularizace zastínilo rozdělení na katolíky a evangelíky. Zároveň vznikly nové kategorie: Pnioki (Pně - starousedlíci), Krzoki (Keře - žijící v oblasti delší dobu) a Ptoki (Ptáci - noví nebo přechodní osadníci). Ti poslední jsou obdařeni nedůvěrou nebo dokonce diskriminováni. Hornoslezané v blízkosti bývalé prusko-rakouské hranice nazývají těšínské Slezany Cysaroki (od slova cysorz - císař), Těšíňáci odpovídají přezdívkou Prusoki (Prusáci) nebo Hanysy (od německého jména Hans, na Těšínsku se používalo spíš ve tvaru Johann nebo v nářeční podobě Jano, Jōnek). Ve Slezských Beskydech se Hornoslezanům mnohdy říká lufciorze od slova luft, čili vzduch, který na jihu Těšínska je kvalitnější než v průmyslové aglomeraci.

Na české straně konkuruje regionální a národně polská identita české a moravské. Český stát uznává polskou národnostní menšinu, byť dvojjazyčné cedule bývají vandalizovány. V posledních desetiletích upustili čeští jazykovědci od zařazování těšínských nářečí mezi východolašská, naopak častěji zdůrazňují jejich česko-polský přechodový charakter a stmelující význam pro všechny národnosti na Těšínsku.

Polskojazyčná píseň Płyniesz Olzo po dolinie od básníka Jana Kubisze je od konce 19. století neformální hymnou těšínských Slezanů, zejména patřících k polské menšině v Česku.

Historické jádro Těšína včetně Zámeckého vrchu s románskou rotundou svatého Mikuláše a svatého Václava a „těšínských Benátek"

Centrum Bílska-Bělé s převahou eklektické a secesní architektury nazývané „malou Vídní"

Socrealistický urbanistický komplex v Havířově (Sorela)

Lázeňské obce: Ustroň, Darkov a Javoří

Poutní bazilika Navštívení Panny Marie ve Frýdku

Kostel svatého Petra z Alkantary (Šikmý kostel) - připomínka zaniklého města Karvinná

Památky spojené s dějinami luteránství:

Industriální památky:

Šeršníkovo muzeum (Muzeum Śląska Cieszyńskiego) v Těšíně - nejstarší muzeum založené v českých zemích (1802)

Beraní hora a prameny Visly

Velká Čantoryje

Beskydská trojves Jistebná - Javořinka - Koňákov se zachovalým horalským folklorem

Česko-polsko-slovenské trojmezí a pohraniční obec Hrčava

Přehradní nádrže: Goczałkowice, Morávka, Šance, Těrlicko a Žermanice

Hraniční meandry Odry

Lyžařská střediska: Brenná, Visla, Jistebná, Malenovice, Morávka, Mosty u Jablunkova a Visalaje

Zoologická zahrada a botanický park Ostrava

Leśny Park Niespodzianek (Lesní park překvapení) v Ustroni

Archeopark Chotěbuz-Podobora

DinoPark Ostrava v Doubravě

V tomto článku byl použit překlad textu z článku Teschener Schlesien na německé Wikipedii.

1. Gazeta Codzienna: Nejstarší stopy člověka na území Polska objeveny v Kunčicích, 21.10.2010

2. PANIC, Idzi. Śląsk Cieszyński w czasach prehistorycznych. Cieszyn: Starostwo Powiatowe w Cieszynie, 2012. . S. 171-198, 219-230.

3. RAJMAN, Jerzy. Pogranicze śląsko-małopolskie w średniowieczu. [s.l.]: Wydawnictwo Naukowe Wyższej Szkoły Pedagogicznej, 1998. Dostupné online. . S. 37-38.

4. SPYRA, Janusz. Śląsk Cieszyński w okresie 1653-1848.. Cieszyn: Starostwo Powiatowe w Cieszynie, 2012. Dostupné online. . S. 18, 361.

5. MORYS-TWAROWSKI, Michael. Z dziejów kontrreformacji na Śląsku Cieszyńskim albo jak Suchankowie z Brzezówki w XVII i XVIII wieku wiarę zmieniali. [Historica. Revue pro historii a příbuzné vědy]. 2018, s. 84. Dostupné online. ISSN 1803-7550.

6. ŁYSOHORSKY, Óndra: Śpiewajuco piaść, 1934

7. Výsledky sčítání lidu 2011. notes2.czso.cz [online]. [cit. 2014-10-19]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu.

8. Výsledky sčítání lidu 2001. www.czso.cz [online]. [cit. 2012-07-28]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu.

9. Text Úmluvy o pohraničním styku z roku 1959 zde

10. V roce 2011 jen 15 412 takových deklarací v Polském Těšínsku, procentuálně 5,5 % v okrese Těšín, 1,9 % v okrese Bílsko-Bělá a 0,8 % v Bílsku-Bělé (viz výsledky sčítání lidu); v českém Slezsku se ke slezské národnosti hlásilo 11 014 osob, převážně na Opavsku a Hlučínsku (viz výsledky sčítání lidu

11. Portál Těšínského Slezska: Stela czy tu stela? Jak mówić?, 7.7.2016

GAWRECKÁ, Marie. Československé Slezsko mezi světovými válkami 1918-1938. Opava: Slezská univerzita v Opavě, 2004. 195 s. .

GAWRECKI, Dan, a kol. Dějiny Českého Slezska 1740-2000 I.-II. Opava: Slezská univerzita, Filozoficko-přírodovědecká fakulta, Ústav historie a muzeologie, 2003. 656 s. .

JEŽ, Radim; PINDUR, David, a kol. Těšínsko v proměnách staletí : sborník přednášek z let 2008-2009 k dějinám Těšínského Slezska. Český Těšín: Muzeum Těšínska ; Matice slezská, 2010. 281 s. .

KASZPER VELKÁ ČANTORYJE, Roman; MAŁYSZ, Bohdan, a kol. Poláci na Těšínsku. Český Těšín: Kongres Poláků v České republice, 2009. 128 s. Dostupné v archivu pořízeném dne 2011-07-18. . Archivováno 18. 7. 2011 na Wayback Machine

KOLEKTIV AUTORŮ. Nástin dějin Těšínska. Ostrava: Výbor pro územní správu a národnosti České národní rady, 1992.

KORBELÁŘOVÁ, Irena; ŽÁČEK, Rudolf. Těšínsko - země Koruny české = Ducatus Tessinensis - terra Coronae Regni Bohemiae : k dějinám knížectví od počátků do 18. století. Český Těšín: Muzeum Těšínska, 2008. 311 s. .

KORBELÁŘOVÁ, Irena; ŠMERDA, Milan; ŽÁČEK, Rudolf. Slezská společnost v období pozdního baroka a nástupu osvícenství : na příkladu Těšínska. Opava: Slezský ústav Slezského zemského muzea, 2002. 290 s. .

PRZYWARA, Michal. Literatura Śląska Cieszyńskiego po 1989 roku. 1. vyd. Ostrava: Ostravská univerzita v Ostravě, 2015. 207 s. .

ŽÁČEK, Rudolf. Dějiny Slezska v datech. Praha: Libri, 2004. 546 s. .

# data[].attributes.attachment_link.description
Těšínsko, také Těšínské Slezsko ( polsky Śląsk Cieszyński, německy Teschener Schlesien, Teschener Land) je termín označující území bývalého Těšínského knížectví včetně všech jeho bývalých území, z nichž se stala samostatná stavovská panství, a s územím bývalého stavovského panství Bohumín.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zmiany ustrojowe w monarchii austro-węgierskiej zaktywizowały działalność polskiego i czeskiego ruchu narodowego. Wykorzystując liberalizację stosunków politycznych przystąpiono do odbudowy polskich instytucji oświatowych i społecznych.

Już w grudniu 1861 roku założono polską Czytelnię Ludową, na nowo skupiającą najaktywniejszych polskich działaczy. Analogiczne placówki oświatowo - kulturalne powstały wkrótce i w innych miastach: Jabłonkowie, Skoczowie, Suchej Górnej. W 1869 roku założono Towarzystwo Pomocy Naukowej, wspierające finansowo studiującą młodzież. Dużą rolę w dziedzinie szerzenia oświaty ludowej odegrały dwa stowarzyszenia religijne: katolickie Dziedzictwo bł. Jana Sarkandra, powstałe w 1873 roku, oraz ewangelickie Towarzystwo Oświaty Ludowej, założone w 1881 roku. Działania te prowadzono z myślą o stworzeniu polskiej inteligencji.

W 1873 roku powstało polskie Towarzystwo Oszczędności i Zaliczek. Miało ono wzmocnić polskich przedsiębiorców w miastach i na wsi. Bazą społeczną rozwijającej się w drugiej połowie XIX wieku polskości była bowiem warstwa bogacącego się i zamożnego chłopstwa. Wysoką pozycję społeczną tej grupy i jej sukces gospodarczy potwierdzały wzorcowe gospodarstwa, które zwiedzała nawet szlachta galicyjska, nie poczytując sobie tego za ujmę.

Sukcesem potwierdzającym skuteczność podjętych działań stało się wprowadzenie Polaków do ogólnoaustriackich i samorządowych organów przedstawicielskich. W 1871 roku polscy kandydaci uzyskali z kurii wiejskiej wszystkie cztery mandaty do Sejmu Krajowego w Opawie, a w 1873 Jerzy Cieńciała został pierwszym polskim posłem z terenu Księstwa Cieszyńskiego do parlamentu austriackiego - wiedeńskiej Rady Państwa. Pod względem politycznym ruch polski nie był jednolity, ostatecznie ukształtowały się ugrupowania: socjalistyczne (Polska Partia Socjalistyczna Galicji i Śląska na czele z pochodzącym z Galicji Tadeuszem Regerem), narodowo-katolickie (Związek Śląskich Katolików kierowany przez ks. Józefa Londzina) i narodowo-ewangelickie (Polityczne Towarzystwo Ludowe na czele z pastorem Franciszkiem Michejdą).

Na sukces polskiej akcji narodowej złożyła się praca wielu działaczy lokalnych, zarówno katolickich jak i ewangelickich. Głównym inspiratorem działań narodowych był początkowo nadal P. Stalmach. Rozumiejąc znaczenie nauczania w duchu narodowym oraz konieczność przeciwstawienia się germanizacyjnym działaniom niemieckich organizacji ( Schulverein i Nordmark), a także narodowym hasłom czeskiej Macierzy Szkolnej ( Maticy Školskiej), doprowadził on do założenia w listopadzie 1885 roku polskiej Macierzy Szkolnej, swego największego dzieła. Instytucja ta, pomimo znikomych środków (zdecydowana przewaga w liczbie, jak i w dotacjach dla szkół czeskich i niemieckich), odegrała znaczącą rolę w krzewieniu oświaty polskiej na terenie Śląska Cieszyńskiego (liczyła około 5 tys. członków). Efektem jej działań było utworzenie w 1895 roku pierwszego na Śląsku prywatnego Gimnazjum Polskiego (obecnie Liceum im. A. Osuchowskiego). W lipcu 1903 roku, po skompletowaniu ośmiu klas gimnazjalnych i zdaniu pierwszej matury, gdy rząd utracił możliwość stawiania przeszkód natury formalnej, Gimnazjum Polskie Macierzy Szkolnej w Cieszynie otrzymało status placówki państwowej. W 1909 roku pod opieką Macierzy Szkolnej otworzono drugie polskie gimnazjum w Orłowej, przeznaczone przede wszystkim dla polskich dzieci z Zagłębia Ostrawsko-Karwińskiego.

W 1904 roku działacze Macierzy podjęli działania, których celem stać się miało założenie polskiego zakładu kształcącego nauczycieli przy seminarium niemieckim w Cieszynie. Analogiczny wniosek do Koła Polskiego skierowali także działacze czescy, szukający poparcia dla sprawy upaństwowienia czeskiego prywatnego seminarium w Opawie. Rząd Ernesta von Koerbera wyraził zgodę na powstanie polskich paralelek w Cieszynie i analogicznych, czeskich w Opawie. Na skutek protestów niemieckich postanowiono przenieść paralelki polskie z Cieszyna do pobliskiego Bobrka.

Stan polskiego szkolnictwa na Śląsku Cieszyńskim, pomimo pewnych ustępstw na jego rzecz, jakie miały miejsce w początku XX wieku, nie był jednak korzystny. Sytuację tłumaczy fakt ekonomicznej przewagi ludności niemieckiej, jak i czeskiej, mogącej liczyć na stałe dotacje finansowe ze swych krajów.

Przejście rozbudzonej świadomości narodowej polskiej, jak i czeskiej w postawy nacjonalistyczne, wywołało wzajemne antagonizmy. Polska ludność napływowa z Galicji stawała się celem ataków narodowców czeskich, obawiających się wzmocnienia żywiołu polskiego. Walka z polskością objawiała się w postaci paszkwili i felietonów, których autorami byli między innymi: Petr Bezruč, Ignacy Horzyca, Ferdynand Pelc. Czescy działacze narodowi postanowili oprzeć teren swych wpływów na Olzie. Tak więc, gdy w etnicznie polskich okolicach Cieszyna zabrakło obiektywnych warunków do prowadzenia akcji, przesunięto jej punkt ciężkości na obszar o mieszanej pod względem etnicznym ludności, którym było tworzące się wówczas przemysłowe Zagłębie Ostrawsko-Karwińskie.

W 1907 roku główna czeska gazeta „Těšinskie Noviny" zainstalowały się we Frydku. Rok później zarząd Maticy Školskiej przeniósł się do Polskiej Ostrawy. Czesi, rozumiejąc znaczenie prowadzonej przez siebie akcji, nie ograniczali się jedynie do działań propagandowych. Zaczęli tworzyć liczne stowarzyszenia gospodarcze, szkoły, przedszkola, prowadzili biblioteki i czytelnie. Spisy z lat 1900 - 1910 wykazały skuteczność tych działań i zwiększenie liczby ludności czeskiej.

Oprócz niemieckich, czeskich i polskich organizacji na Śląsku Cieszyńskim powstał także tzw. ruch ślązakowski, na czele którego stanął, budzący do dzisiaj wiele kontrowersji Józef Kożdoń. W 1909 roku doprowadził on do utworzenia Śląskiej Partii Ludowej (jej członków nazywano ślązakowcami, a także kożdoniowcami), o tendencjach separatystycznych, głoszącej hasło: Śląsk dla Ślązaków. Stojąc na stanowisku wyższości kultury niemieckiej, przeciwstawiał się wzrostowi polskiej świadomości narodowej.

# data[].attributes.attachment_link.description
Zmiany ustrojowe w monarchii austro-węgierskiej zaktywizowały działalność polskiego i czeskiego ruchu narodowego. Wykorzystując liberalizację stosunków politycznych przystąpiono do odbudowy polskich instytucji oświatowych i społecznych. Już w grudniu 1861 roku założono polską Czytelnię Ludową, na nowo skupiającą najaktywniejszych polskich działaczy. Analogiczne placówki oświatowo - kulturalne powstały wkrótce i w innych miastach: Jabłonkowie, Skoczowie, Suchej Górnej.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
S poznáváním Těšínského Slezska můžete začít z nejvýchodnějšího bodu České republiky, který se nachází v Bukovci. Cestou k němu se díky naučné stezce návštěvníci dovědí, kdo jsou „Gorole" a jak dříve žili. Bukovcem prochází regionální cyklotrasa Trojmezí Cyklotrack, která návštěvníky zavede na trojmezí na Hrčavě. Zde se setkávají hranice tří států - Česka, Polska a Slovenska.

Hrčava je horská vesnice s atmosférou starých časů. Turisté si mohou dopřát nejen krásné pohledy na okolní krajinu a místní architekturu, ale ochutnat také některou z místních specialit. Místní rodinná farma Hrčavský Grunt nabízí několik druhů domácího sýra nebo místní likér zvaný Miodula, který má v tomto kraji dlouholetou tradici. Dopřát si můžete také kávu Chalupčanku z místní kavárny s vlastní pražírnou.

Zdejší cyklotrasa Trojmezí zavede cyklisty z Hrčavy dál do Mostů u Jablunkova, kde za návštěvu určitě stojí vzkříšené opevnění Velká Šance s nově otevřeným návštěvnickým centrem. Návštěvníci se díky moderní expozici dovědí mnoho zajímavostí nejen o Velké Šanci, ale také o celém systému opevnění, které je významných historickým prvkem česko-polsko-slovenského trojmezí.

Těšínské Beskydy - klid a krásné výhledy

Těšínské Beskydy jsou protkány řadou turistických tras vedoucích k místním horským chatám. A těch je v Těšínských Beskydech nespočet. Díky blízkosti hranic s Polskem a Slovenskem má zdejší gastronomie svá specifika. Bramborové placky, halušky nebo polský bigos - to jsou místní speciality, na které budou vaše chuťové buňky dlouho a rády vzpomínat.

Krásné výhledy do krajiny se nabízejí z několika zdejších rozhleden. Na hoře Čantoryje, „slezském Blaníku" s vojskem rytířů v nitru hory, se tyčí kovová rozhledna o výšce 29 m. Nabízí úchvatné výhledy na Lysou horu, Malou a Velkou Fatru na Slovensku a samozřejmě okolní beskydské vrcholy na české i polské straně.

Historický Český Těšín - lázeňská Karviná

Na historii bohatý Těšín, přeshraniční město, zve návštěvníky především do Muzea Těšínska. Znovu otevřená Historická budova muzea nabízí moderní interaktivní expozice a aktuálně výstavu 100 let města Český Těšín. Nedaleký Archeopark v Chotěbuzi - Podoboře pak návštěvníky zavede do časů pravěkých a raně středověkých. Během léta se zde koná řada zajímavých akcí s ukázkami nelehkého života v dávných dobách.

Karviná, dříve město horníků, dnes cíl turistů, nabízí odreagování v lázeňské atmosféře. Lázně Darkov využívají léčebných účinků jodobromové vody „Solanky". Využijte široké nabídky léčebných a relaxačních pobytů. Historické centrum Karviné a zámek Fryštát se zámeckým parkem nabízejí jedinečné kulisy pro relax a odpočinek.

Výlet k Šikmému kostelu pak návštěvníky zavede do krajiny hrdinů stejnojmenného románu. Díky akci „ Otevřené chrámy" je až do konce října letošního roku možné do Šikmého kostela nahlédnout a dozvědět se o zajímavé historii této jedinečné sakrální stavby.

Bohumínsko - vodní svět Těšínského Slezska

Rybniční soustava v okolí Bohumína je vyhledávaným cílem nejen rybářů, ale také vyznavačů přírodního koupání. Je vhodně doplněna o síť cyklostezek, kterou ocení také inline bruslaři. Na své si přijdou také rodiny s dětmi, protože bohumínské Aquacentrum Bospor nabízí řadu vodních atrakcí. Nedaleký Penzion ve věži nabízí atypické ubytování v bývalé vodárenské věži i krásné výhledy na město Bohumín a přilehlé okolí.

Nezbytným doplňkem pro návštěvníky tohoto regionu je slevová karta Těšínské Slezsko Region Card. Získat ji mohou návštěvníci zdarma u smluvních ubytovatelů nebo v informačních centrech na území Těšínského Slezska. S kartou tak návštěvníci získají nejen řadu výhod a slev ve výši až 100 %, ale třeba i chutný suvenýr z cest po Těšínském Slezsku. K nákupu karty v informačním centru je totiž možné do 31. 08. 2021 (nebo do vydání zásob) získat regionální produkt jako dárek.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kudy z nudy - Poznejte Těšínské Slezsko - pestrou mozaiku turistických cílů

# data[].attributes.attachment_link.description
S poznáváním Těšínského Slezska můžete začít z nejvýchodnějšího bodu České republiky, který se nachází v Bukovci. Cestou k němu se díky naučné stezce návštěvníci dovědí, kdo jsou „Gorole" a jak dříve žili. Bukovcem prochází regionální cyklotrasa Trojmezí Cyklotrack, která návštěvníky zavede na trojmezí na Hrčavě.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Člověk na hranici || Człowiek na granicy

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tramwaj Cieszyński wrócił || Těšínská tramvaj se vrátila!

Opublikowane poniżej materiały, w szczególności opisy poszczególnych przystanków objęte są prawami autorskimi, a ich wykorzystanie i przetwarzanie każdorazowo wymaga zgody stowarzyszenia Człowiek na Granicy
||
Níže uvedené materiály, včetně podrobného popisu zastávek, jsou autorskými texty spolku Člověk na hranici. Jejich další využití nebo prezentace jsou možné jen se souhlasem spolku.

"Urodzić się przed tylu laty w mieście - naczyniu połączonym,
pierwszym tramwajem mknąć na gapę przez Olzę (wówczas w obie strony)." "Narodit se před mnoha lety ve městě - nádobě spojené,
první tramvají jet v ústrety přes Olzu (tenkrát v obou směrech)."
Renata Putzlacher: "Cieszyńskie divertimento" ("Těšínské divertimento")

Gdy 12 lutego 1911r.na ulice Cieszyna ruszył tramwaj nikt nie przypuszczał, że jego historia, choć jak się okazało krótka ( bo tramwaj jeździł do 1921r), będzie rozbrzmiewać echem ponad sto lat. Cieszyński tramwaj stał się symbolem nie tylko trudnej historii podziałów ale również synonimem świetności i niezwykłego rozwoju miasta. Moment gdy wprawiono w ruch tramwajowe koła był początkiem zupełnie nowej ery. Cieszyn nabrał rozpędu i wpisał się na listę prestiżowych i bogatych miast. Tamten obraz miasta nadal żyje pozwalając mieszkańcom dumnie podnosić głowę a tramwaj choć jest odległą historią stał się ważnym elementem, a nawet dobrym duchem tego miasta. Każdego dnia na nowo w opowieściach ludzi wraca na swoją stałą wąskotorową trasę. Mknie od ulicy Bielskiej przez Rynek i ulicę Głęboką, następnie mostem na Olzie aż do stacji kolejowej. Na Rynku oraz przed mostem zwalnia bo przecież są tu nadal słynne mijanki. A po skończonym kursie oddala się do zajezdni na ul. Dojazdowej. I tylko duch motorniczego jakby bardziej zmęczony, bo choć szkolony w Wiedniu nie może przywyknąć do hałasu nowego miasta.

Jeśli chcesz wyruszyć w tę sentymentalną podróż tramwajem, wsiadaj i wyjrzyj przez okno na historyczne ulice Cieszyna. Jak dobrze się wsłuchasz, usłyszysz stukot kół, odgłos kopyt i echa wciąż trwających rozmów.

Wyobraź sobie Cieszyn bez samochodów i spalin, zanurzony w zieleni drzew. Podobnie jak dzisiaj świeci czerwcowe słońce opalając twarze przechodniów. W cieniu spacerują damy zakrywając się koronkowymi parasolkami i kapeluszami z dużym rondem. Wyobraź sobie biegające dzieci bez obawy, że któreś wpadnie pod rozpędzone auto, śmiejąc się przy zabawie starym, drewnianym kółkiem. Największą atrakcją jest dla nich jadący tramwaj za którym biegną, bo może uda się go przegonić i być szybszym. Urządzają sobie zawody w których udział bierze motorniczy. Zabawa trwa dopóki któryś z zawodników nie wpadnie na stojącą grupę kobiet. Na tym kończy się wyścig, a karą są wytarmoszone uszy. Wyobraź Cieszyn w którym gwar miasta splata różne języki pomimo to wszyscy doskonale się rozumieją. Wsłuchaj się w głosy targujących się kupców, narzekających praczek i poważnych rozmów dystyngowanych panów w eleganckich kapeluszach. Na rynku właśnie mijają się tramwaje, a przy stolikach smakiem herbaty rozkoszują się austriaccy oficerowie, obsługiwani z aktorską wręcz sztuką przez obera Restauracji pod Brunatnym Jeleniem.
Wyobraź sobie Cieszyn sprzed stu laty i wyrusz z nami w podróż tramwajem po jego historycznych ulicach.

||

Když se 12. února 1911 objevil v těšínských ulicích první tramvajový vůz, nikdo ještě netušil, že jeho historie, přestože - jak se ukázalo - ta měla nakonec velmi krátké trvání (tramvaje jezdily jen do roku 1921), se bude vracet jako ozvěna ještě celých dalších sto let. Z těšínské tramvaje se stal symbol nejen spletitých historických dělení a posunů státních hranic, ale také synonymum věhlasu a nevšedního rozvoje města. Okamžik, kdy se rozjela kola tramvají po kolejích, se stal počátkem zcela nové éry. Těšín nabral vítr do plachet a přidal se na seznam prestižních a bohatých měst. Takový obraz města dodnes stále přežívá v myslích mnoha obyvatel a dovoluje jim hrdě zvedat hlavu. A tramvaj, přestože je už nyní součástí dávné historie, se proměnila ve významnou součást či snad dokonce v dobrého ducha tohoto města. Každý den se znovu a znovu v líčení obyvatel vrací na svou pravidelnou úzkorozchodnou trasu. Pádí z Bielské ulice přes Rynek dolů ulicí Hlubokou a dál po mostě přes řeku až k železniční stanici. Na náměstí a před mostem pokaždé malinko zpomalí, protože se tu přece nacházejí ony proslulé výhybny. A poté, co vozy absolvují celou trasu, zmizí do depa na ulici Dojazdowa. A jen duch řidiče tramvaje působí unaveně, neboť přestože se svému řemeslu vyučil v samé Vídni, nedokáže halasu nového města tak docela přivyknout.

Pokud se i Vy hodláte vydat na tuto sentimentální tramvajovou pouť, nasedněte do vozu a sledujte z jeho oken ubíhající historické těšínské uličky. Jestli budete dobře poslouchat, uslyšíte tlukot kol, zvuky koňských kopyt a ozvěny stále probíhajících rozhovorů.

Představte si Těšín bez aut a výfukových plynů, utopený v zeleni stromů. Podobně jako dnes, i tehdy svítilo letní slunce, které pálilo do tváří chodců na ulicích. Ve stínu se procházejí dámy, které se schovávají pod krajkovými slunečníky a klobouky se širokými krempami. Představte si, jak po ulicích bezstarostně pobíhají děti bez obav, že spadnou pod kola projíždějícího auta a jak se smějí při hře se starým dřevěným kolečkem. Jejich největším dobrodružstvím jsou ale běžecké závody s rozjetými tramvajemi a naděje, že se jim jednu z nich podaří dostihnout nebo dokonce předběhnout. Takových závodů se nevědomky účastní řidič tramvajového vozu a celé klání končí v okamžiku, kdy jeden ze závodníků narazí do skupinky dam postávajících na chodníku. Tím závod končí a nežádoucí "odměnou" pro výtečníka jsou vytahané uši. Představte si Těšín, ve kterém se hluk města mísí s mnoha různými jazyky, a přesto jeden druhému velmi dobře rozumí. Zaposlouchejte se do hlasů trhovců, nářku pradlen a seriózních hovorů uhlazených pánů v elegantních kloboucích. Uprostřed náměstí se právě míjejí dva tramvajové vozy a u kavárenských stolků si šálek čaje vychutnávají rakouští důstojníci, které až s uměleckou grácií obsluhuje vrchní restaurace U hnědého jelena.

Představte si Těšín před sto léty a vydejte se s námi na projížďku tramvají po historických ulicích města!

Bielitzer Straße - ul. Bielska

To pierwszy przystanek tramwajowej trasy. Koszary wojskowe. Na dawne koszary wystawione w 1895 roku i nazwane imieniem arcyksięcia Fryderyka Habsburga, ówczesnego księcia cieszyńskiego, a jednocześnie jednego z głównych dowódców armii austro-węgierskiej. W Cieszynie stacjonował 100. pułk piechoty im. księcia Starhemberga, 3. pułk piechoty im. arcyksięcia Karola, 31. pułk obrony krajowej "Teschen" (Cieszyn) oraz służby pomocnicze, komenda uzupełnień, żandarmeria, szpital i orkiestra. Pierwszym i najważniejszym obiektem był budynek sztabu, obok stała wartownia (dziś Komenda Policji), a za nimi trzy budynki batalionowe wzniesione wzdłuż obsadzonego kasztanami placu ćwiczeń. W koszarach stacjonowało około 2.000 żołnierzy pod dowództwem 70 oficerów. Cesarsko - królewska armia nadawała Cieszynowi specyficzny koloryt. Wojsko widoczne było w mieście podczas uroczystych defilad i przemarszów. Orkiestra wojskowa grała w świąteczne popołudnia na Rynku i w miejskich parkach. Eleganccy oficerowie z różnych stron monarchii przesiadywali w licznych miejscowych restauracjach i kawiarniach. Wielu z nich zakładało w Cieszynie rodziny i pozostawali na stałe w mieście, wzbogacając jego wielonarodową mozaikę. Tramwaj był środkiem lokomocji który żołnierze pokochali i korzystali z przejażdżek kiedy tylko mieli taką możliwość, bądź potrzebę. Zawsze prezentowali nienagannie czyste mundury, wypolerowane buty, elegancko zaczesane włosy, zadbane i pięknie podkręcone wąsy. Nic dziwnego, że cieszyńskie panny wypatrywały za nimi oczy.
||
První zastávka někdejší trasy těšínské tramvaje. Kdysi tu stála kasárna, vybudovaná v roce 1895 a nazvaná na počest Bedřicha Habsburského, tehdejšího těšínského arciknížete a současně jednoho z hlavních velitelů rakousko-uherských vojsk. V Těšíně na přelomu století sídlil 100. pěší pluk knížete Starhemberga, 3. pěší pluk arciknížete Karla, 31. zemský obranný pluk "Teschen" (Těšín) a dále zde působily podpůrné útvary, velitelství, četnictvo, lazaret a vojenský orchestr. Nejvýznamnějším a největším objektem kasáren byla budova armádního štábu, vedle které stála strážnice (dnešní policejní velitelství) a za nimi se nacházel komplex tří kasárenských budov, které obklopovaly cvičiště lemované kaštany. V kasárnách sloužily na dva tisíce vojáků pod velením 70 důstojníků. Císařsko-královská vojska přinesla do Těšína specifický kolorit. Přítomnost armády byla ve městě znát zejména v čase slavnostních přehlídek a pochodů. Armádní orchestr vyhrával během svátečních odpolední na těšínském Rynku a v městských parcích. Důstojníci v elegantních uniformách z různých koutů tehdejší monarchie vysedávali v početných restauracích a kavárnách ve městě. Mnoho z nich si v Těšíně založilo rodinu a ve městě zůstali již nastálo, čímž obohacovali jeho mnohonárodnostní mozaiku. Tramvaj se pro vojáky stála dopravním prostředkem, který si hojně oblíbili a jejž využívali, kdykoli se k tomu vyskytla příležitost nebo potřeba. Pokaždé se na veřejnosti ukazovali v čistých uniformách bez poskvrnky, vypolírovaných botách, elegantních účesech a s udržovanými a ladně zakroucenými kníry. Není tedy divu, že těšínské slečny na vdávání na nich mohly oči nechat!

Równocześnie z pojawieniem się w Cieszynie tramwaju na rogu z ul. Strażacką (ob. B. Limanowskiego) architekt Robert Lewak wystawił reprezentacyjny secesyjny budynek z narożnym wykuszem - wieżyczką. Na parterze Richard Krisch otworzył filię swego sklepu ze sprzętem domowym, kuchennym i ceramiką budowlaną. Po przekątnej stronie widoczny był budynek sądu i więzienie. Zbudowano je z wielkim rozmachem, galicyjską gospodarnością i pomysłowością. Cele były skanalizowane a na korytarzach i w celach działało gazowe oświetlenie. Dwie sąsiadujące ze sobą cele ogrzewane były jednym piecem kaflowym z drzwiczkami od strony korytarza. Konsekwencją tego jest nieprawdopodobna liczba kominów, których jest ponad 100.

Nieopodal Górnego Rynku prężnie działała fabryka zegarów. Powstanie tego zakładu wiąże się z piękną historią. Pod koniec dziewiętnastego wieku wiedeński zegarmistrz Jan Franke wygrał na loterii sporą sumę pieniędzy. Postanowił zainwestować niespodziewaną gotówkę w produkcję zegarów. W Cieszynie, leżącym wówczas na peryferiach Cesarstwa, nabył pomieszczenia po wytwórni waty, mieszczące się przy dzisiejszej ulicy Korfantego pod nr 9. Sprowadził maszyny, urządzenia, a nawet kilku fachowców biegłych w zawodzie zegarmistrzowskim. Wiedeńscy mistrzowie mieli za zadanie przyuczenie do produkcji fabrycznej miejscowych majstrów i nauczenie zawodu wyselekcjonowanych młodych adeptów. W 1890r. został uruchomiony zakład wzorowany na wiodących fabrykach Europy pod nazwą "Fabryka Zegarów Jan Franke Cieszyn". Zatrudniono ok. 100 osób, w tym również kilka kobiet, doceniając ich predyspozycje do wykonywania szczegółowych i odpowiedzialnych prac. Produkowano niemalże wszystkie elementy zegarów: we własnej stolarni skrzynki zegarowe i inne elementy drewniane, w halach - części do mechanizmów i wszystkie detale, które były na miejscu toczone i frezowane z najlepszej jakości surowca - mosiądzu i stali nierdzewnej. Jedynie szafki do stojących podłogowych zegarów wykonywali kalwaryjscy stolarze. Renoma zegarów Jana Franke sięgała nie tylko w monarchii austro-węgierskiej ale i znana była w Ameryce. Zdobyte złote medale na międzynarodowych wystawach w Rzymie i Liege, gdzie również uhonorowano je Grand Prix, pozwalała tej niewielkiej fabryczce na produkcję około 15 tysięcy różnych typów zegarów rocznie. Pewnie w niektórych domach przetrwały odmierzając czas, tykając opowiadają niezwykłą legendę Jana Franke.

||

Současně s příjezdem první tramvaje do Těšína vybudoval architekt Robert Lewak na rohu náměstí Górny Rynek a tehdejší ulice Strażacka (dnes ul. B. Limanowskiego) reprezentativní secesní dům s nárožním arkýřem ve tvaru věžičky. V jeho přízemí si Richard Krisch otevřel pobočku obchodu s domácími a kuchyňskými potřebami a stavební keramikou. Napříč náměstím se od vchodu do domu otevíral pohled na komplex budov soudu a věznice, který byl vybudován s obrovským rozmachem, typicky haličskou hospodárností a důmyslností. Cely měly kanalizaci a na chodbách i v samých celách bylo instalováno plynové osvětlení. Dvě sousední cely byly vždy vyhřívané za pomoci společných kachlových kamen, do kterých se přikládalo z chodby, což vedlo ke stavbě až neuvěřitelného množství komínů, kterých je na střeše věznice přes sto.

V těchto místech nedaleko těšínského hlavního náměstí v oné době působila proslulá továrna na výrobu hodin, jejíž vznik je spojen s roztodivným příběhem. Koncem 19. století vídeňský mistr hodinář Jan Franke vyhrál v loterii obstojnou sumu peněz. Nečekanou výhru se rozhodl investovat do nově založené hodinářské výroby. V Těšíně, který se tehdy nacházel na okraji mocnářství, si zakoupil prostory po výrobně vaty, která se nacházela v domě na dnešní ulici Korfantego č. p. 9. Franke své nové hodinářství vybavil moderními stroji a výrobním zařízením a dokonce si z rodného Rakouska přivedl několik profesionálních mistrů hodinářského řemesla. Tito vídeňští hodináři měli za úkol zaučit místní mistry v hodinářské výrobě a naučit profesi vybrané mladé uchazeče tohoto řemesla. V roce 1890 tak vznikl výrobní podnik "Fabryka Zegarów Jan Franke Cieszyn", kterému za vzor posloužily přední evropské hodinářské závody. V továrně nalezla práci zhruba stovka zaměstnanců včetně několika žen, u nichž si majitel závodu cenil zejména předpokladů k provádění detailních a zodpovědných pracovních úkonů. V těšínské továrně vznikaly téměř veškeré hodinářské součástky: ve vlastní truhlárně se tu vyráběly dřevěné skříně na hodiny a další součástky ze dřeva, ve výrobních halách součástky do hodinových mechanismů a další drobné části z těch nejkvalitnějších materiálů - z mosazi a nerezavějící oceli -, které se přímo na místě obráběly na soustruzích a frézách. Jen skříňky na stojací podlahové hodiny byly dílem truhlářů z haličského města Kalwaria Zebrzydowska. Věhlas hodinových strojů z továrny Jana Frankeho dosahoval nejen hranic rakousko-uherského mocnářství, ale proslavily se i v Americe. Zlaté medaile z mezinárodních výstav v Římě a Lutychu, kde těšínské hodinářské výrobky získaly mj. i nejvyšší ocenění Grand Prix, této nevelké továrničce zajistily výrobní objem zhruba 15 tisíc kusů hodinových strojů všemožných druhů ročně. Jistě ještě dodnes v mnoha domácnostech odměřují čas a jejich tikání "ukrajuje" příběh podivuhodné legendy v hlavní roli s postavou Jana Frankeho.

Prutekgasse - Wyższa Brama

Dzisiaj już mało kto wie, że wtedy ta ulica nosiła zupełnie inną nazwę, a wszystko za sprawą zbuntowanego duchownego. W XIX w. Jednym z najsłynniejszych księży katolickich w Cieszynie był Jerzy Prutek, katecheta, członek władz miejskich, poseł na Sejm Krajowy w Opawie i jednocześnie fundator stypendiów dla biednych uczniów oraz prezesem Czytelni Polskiej. Jego poglądy na Kościół (chciał utworzenia w Austrii kościoła narodowego, niezależnego od papieża) skończyły się ekskomuniką, nałożoną w 1874 r. Prutek był jednak mocno hołubiony przez liberalne władze Cieszyna, które nadały mu honorowe obywatelstwo w 1864 r., ofiarując w prezencie ulicę (Wyższa Brama, odtąd ulica Prutka). W 1920 roku wrócono do Wyższej Bramy, chociaż część radnych chciała, aby Prutek w ramach swoistej rekompensaty dostał inną ulicę w Cieszynie.

Przystanek na tej ulicy znajdował się przed wejściem do "Gospody pod Złotym Słońcem", w której stałymi klientami byli żołnierze pobliskich koszar. Stąd też najbliżej było do Szpitala Śląskiego. Jego istnienie mieszkańcy zawdzięczają ewangelickiemu księdzu dr Theodorowi Haase. Dotacje na realizację tego śmiałego przedsięwzięcia dr Haase, nazywany "żebrakiem w białych rękawiczkach", zbierał przez kilka lat w formie dobrowolnych datków tysięcy osób i organizacji na Śląsku Cieszyńskim, w całej Austrii i w wielu europejskich krajach. Dzięki datkom poniekąd wszyscy mieszkańcy czuli się fundatorami szpitala a na pewno byli i są dumni z niego do dzisiaj.

||

Dnes si jen málokdo vzpomene, že v dobách, kdy Těšínem jezdila tramvaj, nesla tato ulice zcela jiný název než předtím a potom, a to vše kvůli revoltě jistého duchovního, který žil v 19. století a stal se jedním z nejznámějších těšínských římskokatolických kněží - Jerzy Prutek byl katecheta, městský radní, poslanec Zemského sněmu v Opavě, mecenáš stipendií pro nemajetné studenty a předseda spolku "Czytelnia Polska". Jeho názory na reformu katolické církve (Prutkovým cílem bylo vytvoření jednotné rakouské církve nezávislé na papežské moci) vedly v roce 1874 až k jeho exkomunikaci. Prutek přesto i nadále zůstal oblíbencem liberálního vedení města Těšína, které mu v roce 1864 udělilo čestné občanství a jako související dar po něm navrhlo pojmenovat ulici (Wyższa Brama, od téhož roku Prutekgasse). Po rozdělení města v roce 1920 se ulici vrátil tradiční název Wyższa Brama, a to i přes nevoli části těšínských radních, kteří v rámci kompenzace prosazovali, aby byla po Prutkovi pojmenována alespoň jiná ulice ve městě.

Zastávka v těchto místech se nacházela před vchodem do "Hospody U Zlatého slunce", jejímiž štamgasty byli zejména vojáci sloužící v nedalekých kasárnách. Z této zastávky to bylo nejblíž i do městské nemocnice (dnes Szpital Śląski), za jejíž vznik obyvatelé města vděčí evangelickému duchovnímu dr. Theodorovi Haasemu. Peníze na realizaci tohoto smělého záměru dr. Haase, kterému se přezdívalo "žebrák v bílých rukavicích", shromažďoval několik let především díky dobrovolným příspěvkům tisícovek jednotlivců a organizací na Těšínsku, v celém Rakousku-Uhersku i v mnoha dalších evropských zemích. Díky svým příspěvkům měli obyvatelé města pocit, že se mohou řadit mezi zakladatele "své" městské nemocnice, na což jsou dozajista dodnes právem hrdí.

Plac Demla. Swoją nazwę otrzymał na cześć wieloletniego burmistrza miasta dr Johanna Demla von Elswehr, po jego śmierci w 1892 r. Przy Rynku mieściły się najważniejsze obiekty m.in. ratusz oraz kamienice najbogatszych mieszczan z podcieniami, wzniesione w XVI w. w stylu renesansowym. Przyrynkowe kamienice otrzymały obecny wygląd w większości w XIX i na pocz. XX w. Plac rynku był sercem miasta: mijały się tramwaje z przystankiem na samym środku, odbywał się regularny handel targowy dzięki czemu zamieniał się często w miejsce postojowe dla wozów i koni. Podcienia zachodniej pierzei rynku, były miejscem, codziennych spotkań i eleganckiej promenady cieszyńskiej śmietanki towarzyskiej. Zwyczaj ten szczególnie w niedzielne popołudnie kontynuowany był jeszcze w okresie międzywojennym. Z podcieniami wiązała się też legenda o diabelskich laubach.

Jak podawała lokalna gazeta "Ślązak" z 1912 r. " W górnej części ul. Stefanii demoluje się obecnie miejscowe trzy stare budynki, z którymi zniknie znowu część starego Cieszyna. Po prawej stronie (ku zamku) zrywa się dwa stare domy ces. radcy Gust. Gorgoscha, stare już przeszło 200 lat. Jeden z tych domów miał tak zwane "podsienie nieszczęścia" lub "diabelskie lauby", gdyż istniał zabobon, że kto przezeń przejdzie, na tym samym dniu będzie miał jakieś kłopoty, szczególnie zaś studenci unikali go, gdyż każdy, kto przezeń przeszedł, miał na tym dniu mieć wsypaną w szkole piątkę". Po lewej stronie (przy farnym kościele) demoluje się znowu stary dom Rosnera, na którym na kamieniu nad sienią był napis, że w r. 1730 dom ten został odnowiony przez "Wolfa i Polzera".

||

Demlovo náměstí dostalo svůj tehdejší název do vínku na počest dlouholetého těšínského starosty dr. Johanna Demela von Elswehr po jeho smrti v roce 1892. Hlavní náměstí bylo lemováno nejvýznamnějšími městskými budovami, mj. radnicí a řadou domů nejzámožnějších těšínských měšťanů s arkádami, které byly vystavěny v 16. století v renesančním slohu. Měšťanské domy lemující náměstí obdržely svůj současný vzhled většinou na přelomu 19. a 20. století. Centrální prostranství Rynku bylo přirozeným srdcem celého města: míjely se tu dva tramvajové vozy na zastávce přesně uprostřed náměstí a odehrával se tu i pravidelný trh, díky čemuž se tento prostor často proměňoval ve stojánku pro koňské povozy a fiakry. Arkády na západní straně náměstí se zase stávaly dějištěm každodenních schůzek a elegantních promenád těšínské společenské smetánky. Tento zvyk tradičního nedělního odpoledního "korza" se udržel až do meziválečného období. S těšínskými arkádami je spojena i starodávná legenda o "ďábelských podloubích".

Jak psaly místní noviny "Ślązak" v roce 1912: " V horní části ulice arcikněžny Stefanie dochází v těchto dnech k demolici tří starých budov, a spolu s nimi zmizí další část starého Těšína. Po pravé straně (cestou k zámku) strhávají dva staré domy c. k. rady Gust. Gorgosche, které mají bratru již přes drahných 200 let. Jeden z těchto domů měl na parteru takzvané "nešťastné arkády" neboli "ďábelské podloubí, o kterých se tradovalo, že kdokoli pod nimi projde, toho ještě téhož dne čekají nějaké strasti, a obzvláště studenti se tomu místu vyhýbali, protože kdo tamtudy prošel, schytal ještě téhož dne ve škole pětku". Na levé straně ulice (vedle farního kostela) se zase strhává starý Rosnerův dům, na němž se na vsazeném kameni nad podloubím nacházel nápis, že v roce 1730 dům rekonstruovali "Wolf a Polzer".

Ówczesny okres świetności tego miasta możemy ocenić nie tylko po tym, że miał swoja linię tramwajową, prężnie działający przemysł, sąd czy rozwijający się handel ale również pojawiające się samochody a nawet pierwsze taksówki.

W okazałej kamienicy na Starym Targu znajdowała się siedziba niewielkiej prywatnej firmy, która przeszła do historii nadolziańskiego grodu. Szyld głosił: "Przedsiębiorstwo Wynajęcia Samochodów Osobowych - Jan Wałga". Była to pierwsza firma taksówkarska w historii Cieszyna.

Jan Wałga urodził się 16 grudnia 1886 r. W wieku dwudziestu lat wyjechał do Wiednia gdzie skończył tzw. kurs samochodowy. Z legalnym prawem jazdy pracował w firmie "Siwek", jako kierowca wiedeńskich autobusów. Po powrocie w rodzinne strony, jako doświadczony już kierowca postanowił rozpocząć swoją działalność taksówkarską a chwilę później z potrzeb własnych i rynku uruchomił zakład wulkanizacyjny a nawet produkował klej do gumy.
- Jako przedsiębiorczy człowiek widząc wielkie zapotrzebowanie rynku, przy zakładzie wulkanizacyjnym uruchomił produkcję kleju do rzeczy gumowych. Sprowadzał z Argentyny kauczuk z którego w połączeniu z benzolem powstawał właśnie klej zwany przez mieszkańców "gumilajzung" (nazwa zaczerpnięta z niemieckiego słowa - gummilösung). Zakład do wybuchu II Wojny Światowej działało prężnie. Pomagało w funkcjonowaniu wielu przedsiębiorstw. Po towar można było pojechać np. do Karkowa czy innych ościennych miast oszczędzając czas - podkreśla wnuk Jerzy Wałga

||

Někdejší slávu města na počátku minulého století lze hodnotit nejen dle toho, že zde fungovala tramvajová linka, rozvinuté průmyslové podniky, soud a čilý obchodní ruch, ale i podle velkého počtu nových automobilů, a dokonce prvních vozů taxislužby.

V okázalém měšťanském domě na náměstí Stary Targ se tehdy nacházelo sídlo menší soukromé firmy, která vstoupila do dějin starobylého města nad řekou Olší. Vývěsní štít nad vchodem hlásal: "Pronájem osobních automobilů - Jan Wałga". Byla to první taxislužba v dějinách Těšína.

Jan Wałga se narodil 16. prosince 1886. Jako dvacetiletý odjel do Vídně, kde absolvoval tzv. kurz řízení automobilu. S platným řidičským oprávněním začal pracovat v přepravní společnosti "Siwek" jako řidič prvních vídeňských omnibusů. Po návratu do rodného kraje se jako již zkušený řidič rozhodl založit vlastní taxislužbu a záhy nato si pro své vlastní potřeby a na základě požadavků tehdejšího trhu založil pneuservis, ve kterém dokonce prodával lepidlo vlastní výroby.
"Jako podnikavec tělem a duší, když zpozoroval, jaké jsou potřeby trhu, zřídil si ve vlastním pneuservisu výrobu lepidla na gumu. Kaučuk k jeho výrobě dovážel až z Argentiny a po smíchání s benzolem vznikalo proslulé lepidlo, kterému místní říkali "gumilajzunk", což bylo označení převzaté z německého výrazu "gummilösung". Podnik vzkvétal až do druhé světové války a přičinil se k lepšímu fungování mnoha místních firem. Pro zboží teď mohli podnikatelé jezdit do Krakova či dalších sousedních měst, což jim přinášelo výraznou časovou úsporu," vypráví vnuk podnikatele Jerzy Wałga.

Hotel Austria - ul. Głęboka

W tym miejscu na mapie tramwajowej trasy znajdował się przystanek na żądanie. Dzisiaj o sławnym niegdyś hotelu "Austria" już niewiele osób w Cieszynie pamięta, a kiedyś obiekt ten był jednym z najbardziej reprezentacyjnych i znanych budynków w mieście. Jak wszystkie domy przy głównej ulicy miasta (najpierw zwanej Polską, a potem Głęboką) budynek należał do tzw. szynkowo uprawnionych domów wielko mieszczańskich. Kariera obiektu na rogu ul. Głębokiej i Browarnej zaczęła się w 2 poł. XIX w., w okresie rządów konstytucyjnych w monarchii austro-węgierskiej, kiedy wszyscy obywatele mieli równe prawa, także w prowadzeniu działalności gospodarczej. Jeszcze w 1875 r. dom znajdował się w posiadaniu rodziny Rieß, a Edmund Werner handlował w nim mąką. Wkrótce potem właścicielem obiektu został Konrad Klimosch, a następnym był Ludwig Zaszkoda, który uruchomił tu kawiarnię pod nazwą "Cafe Austria". W 1880 r. właścicielem kawiarni "Austria" stał się Franz Stiller, wkrótce potem także budynku, w którym, oprócz kawiarni, uruchomił restaurację. W doniesieniach prasowych podkreślano komfort wyposażenia oraz dobrą jakość ciepłych i zimnych napoi, a serwowano tu m.in. piwo z Okocimia (marcowe) i Żywca (porter). Od początku też Franz Stiller wyróżniał się z grona właścicieli innych cieszyńskich kawiarni i restauracji organizując koncerty i inne przedsięwzięcia kulturalne.

Franz Stiller przystąpił do dobudowy do posiadanego przez siebie budynku specjalnej części od ul. Browarnej, która miała pomieścić salę koncertową, by zaspokoić mocno już rozbudzone zapotrzebowanie mieszkańców Cieszyna na rozrywki kulturalne, do czego nie wystarczała ani prowizoryczna scena w zamkowym browarze, ani sala redutowa na ratuszu. Podziw budził wystrój wnętrza, m.in. roboty drewniane i tapicerskie, które wykonała firma Johanna Pohlnera z Cieszyna. Autorem malunków w stylu włoskiego renesansu był Paweł Niedoba oraz jego brat Karol, w późniejszym czasie znany cieszyński artysta, wtenczas student akademii sztuk pięknych w Wiedniu. Salę zaopatrzono w centralne ogrzewanie i najlepszą wentylację, a całość sprawiała wrażenie bardzo kunsztownego i jednocześnie odpowiedniego do założonego celu. Nawet lampy gazowe w postaci świeczników zawieszonych na ścianie dopasowane były do malarskiego i plastycznego wystroju. . Właściciel obok kawiarni i restauracji urządził w budynku na rogu Głębokiej i Browarnej także hotel z 15 pokojami. Pokoje urządzone były ze wszystkimi wygodami "nowoczesności", m.in. z telefonem.

W 1903 r. Franz Stiller sprzedał hotel "Austria" pochodzącemu z Mistku hotelarzowi Gottfriedowi Struhalowi, który kontynuował działalność "Hotelu Austria" bez większych zmian, dbając o zachowanie dotychczasowego poziomu i zdobytej renomy. Kiedy zmarł w 1912 r. hotelem kierowała jego żona Joanna Struhal. Większy teraz nacisk położono na część hotelową obiektu i już przed wojną obiekt nosił dumną nazwę "Grand-Hotel Austria". W końcu 1914 krótko mieszkał tu Józef Piłsudski, naczelnik polskich Legionów walczących wtedy u boku armii austriackiej.

||

Na tomto místě se na plánu těšínské tramvajové trasy nacházela zastávka na znamení. Dnes už si v Těšíně na kdysi vyhlášený hotel "Austria" vzpomene jen málokdo, přestože tento objekt byl kdysi jednou z nejvýstavnějších a nejznámějších budov ve městě. Jako všechny domy podél hlavní městské ulice (ta se původně jmenovala Polská, později Głęboka), i tento byl kdysi velkoměšťanským palácem s výčepním právem. Slavná éra domu na nároží ulic Głęboka a Browarna (Pivovarská) započala v druhé polovině 19. století, v období konstituční vlády v rakousko-uherské monarchii, kdy byla všem občanům mocnářství přiznána rovná práva, a to včetně práv v oblasti podnikatelských aktivit. Ještě v roce 1875 se přitom dům nacházel v majetku rodiny Riessových a podnikatel Edmund Werner zde měl obchod s moukou. Krátce nato se majitelem objektu stal Konrad Klimosch a po něm Ludwig Zaszkoda, který zde otevřel kavárnu nazvanou "Café Austria". V roce 1880 se majitelem kavárny a o něco později i celého domu, ve kterém si následně otevřel vlastní restauraci, stal podnikatel Franz Stiller. V dobovém tisku se objevily příznivé reakce vyzdvihující sympatické vybavení interiéru a vysokou kvalitu teplých a studených nápojů - čepovalo se tu mj. pivo z pivovarů v Okocimi ("marcowe", tzv. "březňák") a nedalekého Živce (porter). Franz Stiller se navíc od samého počátku lišil od jiných provozovatelů těšínských kaváren a restaurací tím, že ve svém podniku často pořádal koncerty a další kulturní akce.

Franz Stiller později přistoupil k přístavbě budovy ve svém vlastnictví - samostatné části domu se vstupem z ul. Browarna, kde měl dle plánů vzniknout koncertní sál, který měl uspokojit v té době již obrovsky žádanou potřebu po kulturním vyžití obyvatel Těšína, k nimž již nepostačovaly ani provizorní scéna v místním pivovaru ani radniční sál Reduta. Velký údiv návštěvníků vzbuzovala výzdoba interiérů přístavby, mj. dřevěné a čalounické ornamenty, které zrealizovala těšínská firma Johanna Pohlnera. Autorem malovaných částí ve stylu italské renesance byl Paweł Niedoba a jeho bratr Karol, který se později stal světoznámým těšínským umělcem, v té době ale ještě teprve studoval na akademii výtvarných umění ve Vídni. Sál byl vybaven ústředním vytápěním a na tu dobu nejlepší ventilací a celkově působil velmi vytříbeným dojmem, který byl příhodný záměru, kvůli kterému vznikl. Dokonce i plynové lampy ve formě svícnů zavěšené na stěnách byly vhodným doplňkem malířské a výtvarné výzdoby. Majitel vedlejší kavárny a restaurace navíc v budově na rohu ulic Głęboka a Browarna zřídil nový hotel s 15 pokoji, které byly na svou dobu velmi moderně vybaveny, mj. telefonními přístroji.

V roce 1903 prodal Franz Stiller hotel "Austria" místeckému hoteliérovi Gottfriedovi Struhalovi, který pokračoval v provozování hotelu bez větších změn, přičemž dbal na to, aby byla zachována dosavadní úroveň a dlouhými léty nabytá pověst podniku. Po jeho úmrtí v roce 1912 převzala hotel vdova po zesnulém majiteli Joanna Struhal. Za její éry byl kladen větší důraz na ubytovací část objektu, který těsně před vypuknutím 1. světové války nesl hrdý název "Grand-Hotel Austria". Koncem roku 1914 se zde byl krátce ubytován i Józef Piłsudski, vůdce polských legionářů, kteří tehdy bojovali po boku rakousko-uherské armády.

Na skrzyżowaniu ul. Głębokiej i Menniczej tramwaj miał swój kolejny przystanek na żądanie. W pobliżu znajdował się sklepik ze szczotkami produkcji Rosy Brix oraz budynek atelier fotograficznego Heinricha Jandaurka. Był to jeden z najstarszych w Cieszynie warsztatów fotograficznych, od 1895 r. działający we własnym domu. Za wysoką jakość prac fotograficznych otrzymał tytuł Cesarsko - królewskiego nadwornego fotografa. Warsztat istniał do 1945 r. O wielkich zainteresowaniach fotograficznych Cieszynian świadczyły również liczne wydawnictwa typu podręcznikowego oraz tzw. "samouczki", które ukazywały się nakładem cieszyńskich wydawców już w 1913 r.

Ten odcinek ul. Głębokiej zdominowany był przez liczne sklepiki z widokiem na Zamek Arcyksiążęcy. W tym miejscu tramwaj skręcał w kierunku mostu na Olzie. To był najtrudniejszy odcinek do pokonania dla motorniczych. Duże nachylenie terenu i niewiele miejsca na odpowiedni zakręt były powodem wielu tramwajowych wypadków. Pojazd wypadał z szyn stwarzając niebezpieczeństwo nie tylko dla pasażerów ale i przechodniów. Ustawienie maszyny na szynach również było nie lada wyzwaniem.

||

Na křižovatce ulic Głęboka a Mennicza byla kdysi umístěna další tramvajová zastávka na znamení. Nedaleko odtud se nacházela známá prodejna štětek a kartáčů vlastní výroby podnikatelky Rosy Brixové a činžovní dům, ve kterém sídlil fotoateliér Heinricha Jandaurka, což byl jeden z nejdéle fungujících fotografických ateliérů v Těšíně (od roku 1895), který se nacházel přímo v domě svého proslulého provozovatele. Za vysokou kvalitu fotografických prací byl Jandaurkovi propůjčen titul c. k. dvorního fotografa. Ateliér fungoval až do roku 1945. O hojném počtu zájemců o fotografii z řad obyvatel Těšína svědčily mj. četné učebnicové publikace a návody pro samouky, které vycházely v místních nakladatelstvích již od roku 1913.

Tato spodní část ulice Głęboka byla lemována mnoha krámky s výhledem na Arciknížecí zámek. Právě zde se tramvajová trať stáčela do zatáčky směrem k mostu přes řeku. Jednalo se o nejnáročnější část celé trasy, zejména pro řidiče tramvajových vozů. Výrazný boční náklon místního svahu a nedostatek místa pro vybudování odpovídajícího traťového oblouku často vedly k mnoha nehodám za účasti tramvaje. Vůz v tomto oblouku nezřídka vypadával z kolejí a ohrožoval nejen cestující ve voze, ale i kolemjdoucí. Nasadit vykolejený vůz zpět na koleje také nebýval nejsnadnější úkol.

Schloßgasse - ul. Zamkowa

Góra Zamkowa była od wieków miejscem, które wzbudzało różnego rodzaju emocje i zainteresowania. W pradziejach zainspirowała naszych przodków, poszukujących dogodnych miejsc na swe siedziby, do budowy osady obronnej. W średniowieczu kojarzono ją z potęgą Piastów cieszyńskich i zamkiem. W czasach nam bliższych z Habsburgami i wzniesionym przez nich pałacem i parkiem. Tramwaj przejeżdżał dalej mijając z lewej budynek "Łaźni Cesarskich". Niewielu mieszkańców Cieszyna kojarzy dziś budynek z lewej strony Mostu Przyjaźni z nazwą "Cesarskie Łaźnie". Tym mniej można dziś uwierzyć, że niepozorny obecnie obiekt był kiedyś przedmiotem dumy mieszkańców miasta. Pierwszym najemcą Cesarskich Łaźni był cieszyński budowniczy Fedor Kunze. Obiekt był otwarty praktycznie cały dzień od 6 rano do 8 wieczór, czwartkowe i piątkowe popołudnia zarezerwowano dla kobiet. Bilet wstępu do łaźni parowej, z możliwością korzystania ze wszystkich znajdujących się tam urządzeń i pomieszczeń kosztował 40 krajcarów, korzystanie z kąpieli wannowej od 20 do 40 krajcarów w zależności od klasy pomieszczenia. Zainteresowanie było od początku duże, kunsztowne wyposażenie łaźni budziło powszechny podziw. Już w kilka dni po otwarciu "Kaiserbadu" na życzenie klientów przedłużono godziny otwarcia zakładu w soboty do godziny 10 wieczór. Z upadkiem monarchii właścicielem "cesarskich łaźni" stało się więc miasto Cieszyn. Z oficjalnej nazwy wyrzucono odniesienia do cesarza, łaźnie funkcjonowały teraz jako "Łaźnie miejskie" albo "Miejski zakład kąpielowy". Jednak mieszkańcy nadal nazywali je "Cesarskimi Łaźniami" albo "Łazienkami" lub po prostu "Kaiserbadem". Tramwaj przejeżdżał przez most zatrzymując się tuż za nim, na kolejnej mijance.

||

Těšínský Hradní vrch byl po staletí místem, které v lidech vzbuzovalo velký zájem a nejrůznější vášně. V pravěku se stal zdrojem inspirace pro naše předky, kteří hledali vhodnou lokalitu pro svá sídla a zbudování obranných osad. Ve středověku zase bylo toto místo spojeno s mocenským vlivem těšínských Piastovců a místním hradem. V poměrně nedávných letech zde Habsburkové postavili knížecí zámek a okolní park. Tramvaj jezdila pod tímto návrším a po levé straně těsně před dnešním Mostem družby míjela budovu "Císařských lázní", jejíž původní funkce není dnešním obyvatelům Těšínů příliš známa. Dnes je až neuvěřitelné, že tento nenápadný objekt byl kdysi důvodem k obrovské hrdosti občanů města. Prvním nájemcem Císařských lázní byl těšínský stavitel Fedor Kunze. Lázně měly otevřeno prakticky po celý den - od šesté hodiny ranní do osmé večerní, přičemž čtvrteční a páteční odpoledne byla vyhrazena pro ženy. Vstupné do parní lázně s možností využívat veškerá lázeňská zařízení a místnosti stál 40 krejcarů a vanová koupel od 20 do 40 krejcarů - v závislosti na třídě lázeňské buňky. Zájem byl již po otevření lázní obrovský a všeobecné uznání vzbuzovalo zejména vkusné vybavení interiérů budovy. Již několik dní po otevření "Kaseirbadu" byla otevírací doba na přání návštěvníků lázní prodloužena o sobotách až do deseti hodin večer. Po pádu monarchie převzalo "císařské lázně" do svého majetku město Těšín. Z oficiálního názvu zmizel odkaz na rakouského císaře a objekt nyní fungoval jako "Městské lázně" nebo "Městské koupele" ("Miejski zakład kąpielowy"). Těšínští jim však přesto i nadále říkali "Císařské lázně", "Lázně" nebo prostě "Kaiserbad". Tramvaj dále přejížděla most přes řeku a zastavovala těsně za ním, na další výhybně.

Olsabrücke - Most na Olzie / Most přes Olši

Główny most na Olzie ( ob. Most Przyjaźni) powstał w tym miejscu na przeł. XIV i XV w., murowany wybudowano po 1781 r., w 1891 r. żelazny o konstrukcji kratownicowej. Jego stalową konstrukcję nośną wykonano w erzh. Brückenbau-Anstalt in Karlshütte, czyli w Hucie Karola we Frydku - Lipinach (Leskowiec) - obecnie ArcelorMittal Frýdek-Místek. Zakład budowy mostów żelaznych działał najpierw w Ustroniu w latach 1867-1885 (Erzherzoglich Maschinenbau-Anstat Ustron), po czym został przeniesiony do Lipin koło Frydku. Most na Olzie zwany był Długim mostem, potem Głównym albo Zamkowym. W nurcie Olzy często moczono koła konnych wozów dla ich wzmocnienia.

||

Hlavní těšínský most přes řeku Olši / Olzu (dnes Most družby / Most Przyjaźni) vznikl na tomto místě již na přelomu 14. a 15. století. Po roce 1781 zde vyrostla kamenná mostní stavba, kterou v roce 1891 nahradila železná konstrukce s oblouky. Nosnou ocelovou část mostu vyrobila tehdejší erzh. Brückenbau-Anstalt in Karlshütte, neboli Karlova Huť ve Frýdku-Lipinách (Lískovci), dnes ArcelorMittal Frýdek-Místek. Tato proslulá mostní ocelárna původně sídlila v letech 1867-1885 v nedaleké Ustroni (Erzherzoglich Maschinenbau-Anstat Ustron), odkud se přestěhovala do obce Lipiny u Frýdku. Most postupně nesl názvy Dlouhý, Hlavní a Hradní (Most Zamkowy). Do proudu řeky se v tomto místě často nořila kola koňských povozů, aby se dosáhlo jejich zpevnění.

Hoheneggergasse - ul. Praska / Pražská

Ulica powstała w 1878 r. i przypisana była do dzielnicy Kamieniec. Plan sytuacyjny z przebiegiem przyszłej ulicy powstał 4 grudnia 1877 r. Autorem był Adolf Hohenegger syn Ludwiga Hoheneggera, który zamierzał na zakupionych gruntach zbudować rogową kamienicę i niejako przy okazji wytyczyć nową ulicę prostopadłą do ul. Saska Kępa. Ostatecznie plan ten nie został przyjęty, gdyż droga miała prowadzić w kierunku nieistniejącej jeszcze w tym czasie ul. Strzelniczej. Dopiero następny wariant z 21 marca 1878 r. autorstwa k.k. inżyniera Eberharda Czermaka został przyjęty pomimo, iż droga miała prowadzić aż pod dworzec kolejowy zlokalizowany w owym czasie przy ul. Jabłonkowskiej. Ostateczne zatwierdzenie planu skutkowało wzniesieniem na jej rogu wspominanej kamienicy Hoheneggera. Jednak ulica nie od razu została wytyczona na całej swej długości. Działo się tak etapami, ponieważ ulicę przecinały pojedyncze budynki gospodarcze należące do Franza Fizi dlatego początkowo ulica była wytyczona tylko po skrzyżowanie z przyszłą Friedrichstraße. W późniejszych latach zły stan niewybrukowanej drogi zmusił władze do remontu ulicy. Prace te w dużej mierze wykonywali bezrobotni. Bezimienna dotąd ulica została w marcu 1892 r. nazwana na cześć Ludwiga Hoheneggera, Dopiero po II Wojnie Światowej zmieniono jej nazwę na ul. Pražská (Praska). Pomimo, że były to ulice oddalone od centrum jeżdżący tramwaj sprzyjał rozwojowi tej części miasta. Jak grzyby po deszczu powstawały nowe sklepy, a płaski teren oraz pojawiające się kawiarnie sprzyjały niedzielnym spacerom.

||

Ulice vznikla v roce 1878 a administrativně byla přiřazena k těšínské čtvrti Kamenec / Steinplatz. Situační nákres s vytýčením průběhu budoucí ulice vznikl 4. prosince 1877. Jeho autorem byl Adolf, syn Ludwiga Hoheneggera, který nechal na zakoupených pozemcích vystavět nárožní činžovní dům a při této příležitosti vyznačit novou ulici, která měla probíhat kolmo k ulici Saská kupa/Saska Kępa/Sachsenberg. Jeho záměr se však nakonec neuskutečnil, neboť uliční trasa měla vést směrem k tehdy ještě neexistující ulici Střelniční. Teprve následující varianta ze dne 21. března 1878 z dílny c. k. inženýra Eberharda Czermaka byl schválen, a to i přesto, že ulice měla vést až k železniční stanici, která se v té době nacházela na dnešní Jablunkovské ulici. Definitivně schválená podoba plánu vedla ke stavbě již zmíněného Hoheneggerova nárožního domu. Zbrusu nová ulice však nebyla od počátku vytýčena v celé své délce. Dělo se tak postupně, po etapách, neboť její osu protínaly hospodářské budovy v majetku Franze Fiziy, a proto původní trasa nové ulice vedla jen po křižovatku s budoucí Friedrichstrasse. V pozdějších letech si špatný stav nevydlážděného povrchu vynutil opravu jen nedávno vybudované uliční trasy, již financovala městská rada. Práce při rekonstrukci povrchu vykonávali většinou nezaměstnaní dělníci. Dosud bezejmenná ulice byla v březnu 1892 pojmenována po Ludwigovi Hoheneggerovi a teprve po 2. světové válce obdržela svůj současný název Pražská. Navzdory tomu, že ulice v této čtvrti byly od centra tehdejšího Těšína poměrně vzdálené, i tuto část města velmi příznivě ovlivnilo zavedení pravidelného tramvajového spojení. Jako houby po dešti zde začaly vznikat nové obchody a místní rovinatý terén spolu s nově otevřenými kavárnami lákaly obyvatele celého města k nedělním procházkám.

Bahnhofstraße - ul. Dworcowa

Przystanek tramwajowy w tym miejscu dedykowany był przede wszystkim gościom odwiedzającym Hotel "Central". Narożna kamienica przypisana była do dzielnicy Kamieniec z numerem konskrypcyjnym 108. Okazałą kamienicę wybudowano w 1897-1898 r. Pierwszym właścicielem i zarazem dzierżawcą hotelu był restaurator Dworca Centralnego Eugen Potyka, oficjalne otwarcie nastąpiło 13 sierpnia 1898 r. o godzinie 7:00 Od 1904 r. za 200 tys.koron kupili go Alois i Alojzja Schebestowie (pisany też Szebesta), którzy pochodzili z Czeskich Budziejowic. W tym samym roku zbudowano garaż, a już 1909 r. za cenę 215 tys. koron obiekt nabyli Karl Innozenz i Maria Putschekowie, którzy wcześniej prowadzili kawiarnię w Prościejowie. W hotelu znajdowała się siedziba Klubu Węgierskiego w Cieszynie (Ungarische Geselligkeits-Club). Interier pomieszczeń został wykonany w stylu wiedeńskim. Hotel posiadał nie tylko zaplecze gastronomiczne, ale również kawiarnię, salę bilardową, dwie jadalnie, a także gospodę, w której czerpano piwo cieszyńskie, karwińskie i pilzeńskie. Według zapisu w 1917 r. połowę hotelu za 98 373 koron nabył od swego ojca Johann Sattler junior - hotelarz w Cieszynie - drugą połowę trzymał senior, czyli byli wspólnikami. To oznacza, że właścicielem hotelu przed 1917 r. był Johann Sattler (który był również właścicielem restauracji ogrodowej dworca kolejowego). W 1919 r. mieścił się tu Sekretariat Plebiscytowy Związku Śląskich Katolików. Po podziale miasta ulokowano tu Starostwo na pierwszym piętrze, na drugim Referat policyjny przy Starostwie. W listopadzie 1921 r. znajdowała się tu redakcja i administracja tygodnika Ślązak w Czechosłowacyi.

||

Tramvajová zastávka umístěná v této lokalitě sloužila především hostům hotelu "Central". Nárožní dům byl přiřazen k městské čtvrti Kamenec a opatřen číslem popisným 108. Honosná budova byla postavena v letech 1897-1898. Prvním majitelem a zároveň provozovatelem hotelu byl restauratér z těšínského vlakového nádraží Eugen Potyka a hotel byl oficiálně otevřen 13. srpna 1898 v 7 hodin ráno. V roce 1904 jej od Potyky za 200 tisíc korun odkoupili Alois a Aloisie Schebestovi (psáno též: Szebestovi), kteří pocházeli z Českých Budějovic. Téhož roku byla k objektu dostavěna hotelová garáž a v roce 1909 jej za cenu 215 tisíc korun získali Karl Innozenz a Maria Putschekovi, kteří předtím provozovali kavárnu v moravském Prostějově. V hotelu tehdy sídlila mj. těšínská pobočka Maďarského klubu (Ungarische Geselligkeits-Club). Interiéry hotelu byly vyzdobeny ve vídeňském stylu. Hotel byl vybaven nejen gastronomickým zázemím, ale i kavárnou, biliárovým salonkem, dvěma jídelnami a lokálem, kde se čepovalo pivo z těšínského, karvinského a plzeňského pivovaru. Podle zápisu v katastru nemovitostí odkoupil v roce 1917 polovinu hotelu od svého otce za 98 373 korun těšínský hoteliér Johann Sattler mladší, zatímco druhou polovinu stále držel Sattler starší; stali se tak obchodními společníky. To mj. znamená, že majitelem hotelu byl do roku 1917 Johann Sattler starší, který současně vlastnil a provozoval letní zahrádku těšínské nádražní restaurace. V roce 1919 zde sídlil Plebiscitní sekretariát Svazu slezských katolíků. Po rozdělení města zde nalezl své sídlo Okresní úřad (v prvním patře) a Policejní referát při Okresním úřadě (sídlil v druhém patře hotelu). V listopadu 1921 zde působila redakce a sekretariát týdeníku "Ślązak w Czechosłowacyi".

Banhof - Dworzec Kolejowy

To ostatni przystanek tramwajowej linii choć dla pasażerów przyjeżdżających do Cieszyna był pierwszym. Tramwaj był ważnym środkiem transportu ułatwiającym dostanie się do centrum miasta. Był jednak konkurencją dla wożących pasażerów konnych bryczek. Zdarzało się, że złośliwie podkładano na szyny kamienie by unieruchomić pojazd i tym samym przejąć pasażerów. Dochodziło więc często do kłótni pomiędzy woźnicami a obsługą tramwaju. Okolice Dworca Kolejowego tętniły życiem, skupiając nie tylko pasażerów ale również lokalnych przedsiębiorców ponieważ kolej stała się sposobem na transport towarowy.

Stacja kolejowa w Cieszynie została otwarta 1 lutego 1869 r., gdy doprowadzono do niej kolej Koszycko-Bogumińską. Gdy w 1888 uruchomiono linię z Kojetína na Morawach do Kalwarii Zebrzydowskiej jako Kolej Miast Śląskich i Galicyjskich, Cieszyn stał się ważnym węzłem kolejowym na Śląsku Austriackim. Wówczas pierwotny dworzec, wybudowany w 1871 roku na Kamieńcu na granicy Cieszyna i Sibicy, okazał się nieodpowiedni do obsługi pasażerów, dlatego w 1889 roku wybudowano nowy dworzec kolejowy, który zlokalizowano nieco bliżej Saskiej Kępy, znajdujący się na obecnym miejscu. Jest to ceglana budowla w stylu neorenesansowym złożona z trzech pawilonów, połączonych między sobą galeriami. Wewnątrz zachowała się ozdobiona sztukateriami reprezentacyjna hala dworcowa oraz restauracja. Kolej odegrała ogromną rolę nie tylko w rozwoju lewobrzeżnej części Cieszyna ale i wpłynęła na rozwój gospodarczy całego regionu. Przez dworzec przechodziły wielkie ilości towarów, między innymi węgiel z zagłębia ostrawsko-karwińskiego transportowano na Węgry, słowacką rudę żelaza na Śląsk, a płody rolne do Niemiec. Przemieszczała się tędy wielka liczba podróżnych, szczególnie z Galicji i Węgier przez Berlin i Hamburg do Ameryki. Na dworcu witano także cesarza Franciszka Józefa I podczas jego podróży do Cieszyna. Do dzisiejszych czasów odrestaurowany cieszyński dworzec jest ważnym regionalnym węzłem komunikacyjnym.

||

Konečná zastávka městské tramvajové linky, ačkoli pro cestující, kteří do Těšína přijížděli, to byla zastávka nástupní. Tramvajová trasa se rychle stala významným dopravním spojením usnadňujícím přístup do centra tehdejšího města, nicméně představovala obrovskou konkurenci pro koňské povozy, které také převážely pasažéry. Často se stávalo, že vozkové schválně kladli na tramvajové koleje kameny, aby tramvajovým vozům znemožnily odjet a tím pro sebe získali zákazníky. Nezřídka tak v těchto místech docházelo k potyčkám mezi vozky a personálem tramvají. Okolí těšínského nádraží obzvlášť v této době pulzovalo životem, neboť zde kromě výskytu velkého počtu cestujících působila díky stále oblíbenější přepravě zboží po železnici i řada místních podnikatelů.

Železniční stanice v Těšíně byla slavnostně otevřena 1. února 1869 jejím napojením na Košicko-bohumínskou dráhu. Když byla v roce 1888 zprovozněna železniční trať z moravského Kojetína do haličského městečka Kalwaria Zebrzydowska (tzv. Kolej Miast Śląskich i Galicyjskich), stal se Těšín významným železničním uzlem v rámci celého Rakouského Slezska. Tehdy se původní nádražní budova, která vznikla v roce 1871 ve čtvrti Kamenec na pomezí Těšína a sousední obce Svibice, ukázala vzhledem ke stále rostoucímu počtu cestujících po železnici jako nevyhovující, a proto byla v roce 1889 vybudována zcela nová staniční budova, jež se nacházela blíže tzv. Saské Kupy a která na svém místě stojí dodnes. Cihlovou neorenesanční budovu tvořily celkem tři pavilony, které byly propojeny galeriemi. V interiérech se zachovala reprezentativní odjezdová hala se štukovou výzdobou a nádražní restaurace. Železnice sehrála zcela zásadní roli nejen v rozvoji levobřežní části města, ale měla blahodárný vliv na hospodářský rozvoj celého Těšínska. Přes místní nádraží bylo přepravováno obrovské množství zboží, mimo jiné uhlí vytěžené v ostravsko-karvinském

Výstava bývalých tramvajových zastávek je součástí projektu "Tramwaj Cieszyński wrócił!Těšínská tramvaj se vrátila!" spolufinanovaného Evropskou unií z prostředků Fondu mikroprojektů Euroregionu Těšínské Slezsko v rámci Evropského fondu pro regionální rozvoj - programu Interreg V-A Česká republika - Polsko 2014-2020 || Wystawa dawnych przystanków tramwajowych jest częścią projektu "Tramwaj Cieszyński wrócił!Těšínská tramvaj se vrátila!" dofinansowanego przez Unię Europejską ze środków Funduszu Mikroprojektów Euroregionu Śląsk Cieszyński w ramach Europejskiego Funduszu Rozwoju Regionalnego - Programu Interreg V-A Republika Czeska - Rzeczpospolita Polska 2014-2020

WIDEOMAPPING || VIDEOMAPPING

Wystawa w drodze... || Výstava na cestách...

Wystawa dawnych przystanków tramwajowych, będąca częścią projektu "Tramwaj Cieszyński wrócił! Těšínská tramvaj se vrátila!" stale podróżuje, a w międzyczasie znajduje swoje stałe miejsce w ogólnodostępnej siedzibie fundacji Lokalsi || Výstava o tramvajových zastávkách, která byla součástí projektu "Tramwaj Cieszyński wrócił! Těšínská tramvaj se vrátila!, je stále na cestách a stálé místo má také v místě, kde sídlí nadace Lokalsi

Od 5 do 12 września 2019 r., dwujęzyczną wystawę można było zobaczyć w galerii ceglanej Cieszyńskiego Ośrodka Kultury COK "Dom Narodowy" w Cieszynie
||
Od 5. do 12. 9. 2019 byla dvojjazyčná výstava v galerii Ceglanej, která se nachází v COK Dom Narodowy Cieszyn

Od 16 do 30 września 2019 r., dwujęzyczną wystawę można było spotkać w galerii Půda w Ośrodku Kultury KaSS Strzelnica w Czeskim Cieszynie
||
Od 16. do 30.9.2019 byla výstava v galerii "Půda" v prostorách Kulturního a společenského střediska "Střelnice" v Českém Těšíně

Od 19 października do 13 listopada 2020 r., wystawę można było spotkać w galerii Sfart (Strumieńskiego Stowarzyszenia Artystycznego SFART) w holu Miejsko-Gminnego Ośrodka Kultury w Strumieniu
||
Od 19.10. do 13.11.2020 byla výstava prezentována v galerii Sfart (umělecký spolek SFART) v prostorách kulturního domu v obci Strumień

9 września wystawę można było spotkać w szpitalu AGEL w Czeskim Cieszynie w ramach Dnia Zdrowia i Profilaktyki
||
9.09.2021 byla výstava prezentována v Nemocnice AGEL Český Těšín v rámci Dne zdraví a prevence

Od 17 do 19 października wystawę można było podziwiać w Ośrodku Czasu Wolnego AMOS w Czeskim Cieszynie w ramach Skarbów z cieszyńskiej trówły
||
Od 17.10. do 19.10.2021 byla výstava prezentována v SVČ Amos Český Těšín v rámci Pokladů z těšínské truhly

# data[].attributes.attachment_link.title
Tramwaj || Tramvaj :: Člověk na hranici || Człowiek na granicy

# data[].attributes.attachment_link.description
Tramwaj Cieszyński wrócił || Těšínská tramvaj se vrátila! Opublikowane poniżej materiały, w szczególności opisy poszczególnych przystanków objęte są prawami autorskimi, a ich wykorzystanie i przetwarzanie każdorazowo wymaga zgody stowarzyszenia Człowiek na Granicy||Níže uvedené materiály, včetně podrobného popisu zastávek, jsou autorskými texty spolku Člověk na hranici.

# data[].attributes.attachment_link.title
Cieszyńskie na weekend - atrakcje na Śląsku Cieszyńskim

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Na území obou Těšínů roste drobná květina hvězdnatec zubatý či hvězdnatec čemeřicový, lidově zvaný Těšíňanka nebo Těšínský kvítek. Rozkvétá jako jedna z prvních jarních květin už počátkem března, někdy dokonce už ve druhé polovině února. Svůj vliv má na to počasí. Žlutozelené soubory květů na bezlistém stonku odkvetou poměrně rychle a už v květnu až červnu se objeví plody. V létě můžeme pozorovat jen koberce listů, které je leckdy obtížně rozeznat od jiných druhů rostlin. Nenápadná květina se stala jedním ze symbolů Těšínského Slezska. Vyskytuje se především na úrodných vápenatých půdách v listnatých lesích. Můžeme ji spatřit v městském lese Hrabina a v lesíku nad Olší a Puńcówkou.

Legenda praví, že se těšíňanka dostala k nám odněkud z Alp a její semena s sebou přineslo rakouské vojsko generála Debaty během třicetileté války. Naopak v jiné legendě se tvrdí, že hvězdnatec zubatý pochází ze Švédska. Když v okolí Těšína zemřel jeden těžce raněný švédský voják, jedna místní dívka, která se do něho zamilovala, vysypala na vojákův hrob váček s trochou hlíny z jeho domoviny na severu. Se zeminou vypadla také semena těšínského kvítku a tak na jaře vyrostly na hrobě neznámé světle žluté květy. Byly nazvány těšíňanky, protože se objevily u Těšína.
Výskyt - přirozený výskyt hvězdnatce zubatého v Evropě je zaznamenán pouze ve dvou izolovaných, navíc dost vzdálených od sebe oblastech. Jižní, větší oblast výskytu zahrnuje jihovýchodní výběžky rakouských Alp, severovýchodní Itálii, Slovinsko a Chorvatsko. Severní, menší oblast pak Moravu, západní výběžky Západních Karpat a východní Slovensko. V Polsku se vyskytuje v hojnějším počtu pouze na Těšínsku.
Symbol - květ, či přesněji celé květenství, ať už jako obrázek nebo snímek, se v řadě publikací o Těšínském Slezsku často používá jako symbol a označuje se jím mnohá sdružení, vydavatelství a iniciativy. Známá těšínská malířka Ida Münzbergová zvěčnila těšíňanku minimálně na jednom ze svých obrazů.

Pověst o těšínském kvítku
Přihodilo se to za třicetileté války na těšínském Slezsku.

Jednou, nedaleko Těšína, se ubíral cestou nevelký oddíl švédských vojáků, velice oslabených bitvou, svedenou někde u města. Postupoval velmi pomalu, protože mnoho vojáků bylo raněno. Na konci, sotva se potáceje, se vlekl mladý švédský voják. Horko a zranění na čele ho zbavovaly síly. Cítil, že mu s každým krokem slábne. K hrudi tiskl malý hedvábný pytlík, který mu dala matka před odchodem do války. V poraněných, bolavých dlaních cítil přes látku hrudku švédské země. Vzpomínka na dalekou vlast mu dodávala naději a pomáhala zapomenout na bolest... Únava však byla silnější. Omdlel a upadl na cestu. Jeho kamarádi vojáci nezpozorovali, co se stalo, a šli dál.

Nedaleko od cesty, kterou prošel švédský oddíl, byl malý statek, ve kterém žila chudá rodina. Jejich dcera Hanka šla právě na pole a uviděla, že na cestě něco leží. Z dálky viděla jenom tmavý tvar a tak si nebyla jistá, zda jde o člověka. Rychle se rozběhla k cestě. Když byla dostatečně blízko, zjistila, že je to nepřátelský voják. Naklonila se nad ním, otřela mu krev z čela. Uslyšela slabé dýchání a tak věděla, že ještě žije.

Neztrácela čas a běžela pro otce. Společnými silami odnesli raněného do světnice. Ošetřila mu rány a dala mu pít čaj s medem, který připravila matka. Ocet, kterým mu namazala čelo, přivedl vojáka k vědomí. Na začátku Švéd pocítil strach a stal se ostražitým - byl v cizí chalupě a měl kolem sebe neznámé lidi. Avšak na poctivých obličejích uviděl srdečný úsměv a tak se zklidnil a upadl do hlubokého spánku.

Ošetřovali ho, jak nejlíp uměli, ale voják každým dnem chřadl. Tři dny a tři noci spal těžkým spánkem. Když se vzbudil, byl tak slabý, že nemohl vstát z postele. Rána se nehojila. V chalupě byla cítit blížící se smrt. Dívka celou dobu seděla u nemocného a měnila mu obvazy. Utěšovala ho slovy, kterým nerozuměl, ale které mu přinášely úlevu. Na její slova odpovídal úsměvem. I když si nerozuměli, strávili společně celé dlouhé nezapomenutelné hodiny. On jí vyprávěl o milovaném Švédsku a tesknotě za matkou, o tom, že už nikdy neuvidí svůj dům. Dívka nerozuměla jeho slovům, ale chápala jeho velký bol.

Za týden voják zemřel. Před smrtí Švéd gestem poprosil Hanku, aby vysypala na jeho hrob zem, kterou měl v pytlíčku. Ihned po pohřbu dívka splnila jeho prosbu. Míjely týdny, měsíce... Smutná dívka se starala o hrob mladého Švéda, kterého upřímně oplakávala. Zdobila jeho hrob a zasadila na něm nejkrásnější polní kvítí. To však i přes její trpělivou péči rychle hynulo. Jaké bylo její překvapení, když časně na jaře na hrobě rozkvetl celý koberec malých, zelených kvítků, které dívka nikdy předtím neviděla. Těšínský lid tuto rostlinu nazval těšínským kvítkem.

Pověst o těšínském kvítku básnicky zpracoval soudce Jan Evangelista Nečas, který v Těšíně působil u soudu v letech 1895-1906. Báseň o kvítku má dvojí znění, i když obsah je stejný. Poprvé byla zveřejněná pod názvem Švédský květ u Těšína v roce 1898 v osmém čísle časopisu Náš domov v Olomouci. Báseň, uvedená níže, je delší verzí. Byla poprvé publikována ve Slezském kalendáři roku 1904.

Květinka Těšínská

Děl Gustav Adolf proslulý

jak válečnický lev:

„Vstaň, lidé můj! Tvých souvěrců

jest prolévána krev!

Svůj meč, svou pěst nes na domov!

Čas káže chvat i spěch!

Vír války víří Evropou

a zvláště kolem Čech!"

I Ethelbrand se vypravil,

jsa v květu krásných let.

Měl tajuplnou předtuchu,

že nezavítá zpět!

Šel na hrob matčin, v loučení

hrst hlíny z něho vzal

a na svých prsou pečlivě,

jak klenot uschoval.

Tu milou hrudku z domova,

vždy na svém srdci hřál,

jda pochodem i ve spaní, i včas,

kdy v ohni stál.

Až jednu chvíli ve Slezsku,

mu koule vjela v bok -

a padl tam, kde stříbrný

svůj Olza vine tok.

Druh Ethelbrandův tajemství

té švédské hlíny znal -

kde padl přítel,

do země hned hrudku zahrabal.

A hle, jak divno! Na místě

se vznesla jedinká

tam zcela cizí, lahodná

a milá květinka.

Když z jara kolem Těšína

zní nový ptačí ples,

tím pěkným kvítkem zakvítá

nám celý blízký les.

To kvítko s květem zeleným

sám vítr zasívá -

kdo vyšel ven, jím potěšen

rád v ně se zadívá.

# data[].attributes.attachment_link.title
Turistické informační centrum Český Těšín

# data[].attributes.attachment_link.description
Na území obou Těšínů roste drobná květina hvězdnatec zubatý či hvězdnatec čemeřicový, lidově zvaný Těšíňanka nebo Těšínský kvítek. Rozkvétá jako jedna z prvních jarních květin už počátkem března, někdy dokonce už ve druhé polovině února. Svůj vliv má na to počasí. Žlutozelené soubory květů na bezlistém stonku odkvetou poměrně rychle a už v květnu až červnu se objeví plody.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Těšínské Slezsko leží v pohraniční oblasti severovýchodní části severní Moravy a Slezska a přímo sousedí s Polskou a Slovenskou republikou. Rozmanitý region spojuje řeka Olše, která se z Polska dostává na českou stranu u obce Bukovec a její horní tok plyne kolem Jablunkova a Třince. Střední tok řeky od Českého Těšína po Karvinou a dolní tok od Závady kolem Bohumína až k ústí Odry tvoří zároveň hranici s Polskem. Atraktivní částí regionu jsou Těšínské Beskydy, které jsou častým a oblíbeným výletním místem. Dalším magnetem Těšínského Slezska je tradiční architektura a folklor. Kolorit dřevěných staveb, zachování tradiční řemeslné výroby, lidových zvyklostí a obyčejů dává návštěvníkům zapomenout, kde je hranice mezi minulostí a přítomností. Pro odpočinek, ale zejména pro léčebné účely, jsou využívány prameny jodobromové minerální vody ve známých lázních Darkov v Karviné. Nabídka pro návštěvníky je však mnohem širší, a právě proto region nejlépe vystihuje slovo rozmanitost.
Vítejte tedy v Těšínském Slezsku, v rázovitém regionu, kde se mluví „po našymu"

# data[].attributes.attachment_link.description
Těšínské Slezsko leží v pohraniční oblasti severovýchodní části severní Moravy a Slezska a přímo sousedí s Polskou a Slovenskou republikou. Rozmanitý region spojuje řeka Olše, která se z Polska dostává na českou stranu u obce Bukovec a její horní tok plyne kolem Jablunkova a Třince.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Wzgórze Zamkowe w Cieszynie
Wzgórze Zamkowe to położone nad rzeką Olzą niewielkie wzniesienie o stromych zboczach, znajdujące się w centrum Cieszyna. Na wzgórzu uwagę zwraca kilka zabytkowych budowli, wśród których najważniejsze to pozostałości zamku książęcego, romańska rotunda św. Mikołaja oraz klasycystyczny pałac Habsburgów. Obok zabytków na terenie wzgórza leży romantyczny park z drzewami, z których część stanowi pomniki przyrody.

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/2500/248/wzgorze-zamkowe-w-cieszynie

2. Muzeum Drukarstwa w Cieszynie
Muzeum to kompletna stara drukarnia typograficzna, gdzie zachował się charakterystyczny klimat dawnych czasów. To jedyne takie miejsce w Polsce, gdzie cały zgromadzony sprzęt jest w pełni sprawny. Można tu zobaczyć nie tylko różne maszyny i urządzenia, ale też poznać ich zastosowanie w dawnych drukarniach.

3. Chlebowa Chata w Górkach Małych
Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/1695/60/muzeum-drukarstwa

4. Czantoria i kolej linowa na Czantorię w Ustroniu

Chlebowa Chata Jadwigi i Mariana Dudysów położona jest w Górkach Małych, w dolinie Brennicy, w malowniczej, północno-zachodniej części Beskidu Śląskiego. Gospodarze Chaty zapraszają na spotkanie z „okruchem" tradycji. Możemy zapoznać się tutaj z tajnikami wypieku chleba, wyrobu masła i sera czy pozyskiwania miodu. Chata może być początkiem lub zakończeniem wycieczek górskich w pasma Równicy lub Klimczoka i Błatniej.

5. Leśny Park Niespodzianek w Ustroniu
Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/512588/7083/chlebowa-chata

Kolej Linowa „Czantoria" jest jedną z najnowocześniejszych kolei w polskiej części Beskidów. Umożliwia aktywny wypoczynek w górach przez cały rok. W ciągu 8 minut (!) dowozi turystów z Ustronia na wysokość 855 m n.p.m. - na Polanę Stokłosica. Stąd można podziwiać piękne panoramy Beskidu Śląskiego i Ustronia, skorzystać z letniego toru saneczkowego, odpocząć na największej w Polsce górskiej plaży z leżakami, udać się do wieży widokowej na szczycie Czantorii lub na piesze wędrówki - np. Głównym Szlakiem Beskidzkim. Zimą do dyspozycji narciarzy i snowboardzistów Kolej oddaje świetne trasy narciarskie.

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/2341/147/kolej-krzeselkowa-na-czantorie

Leśny Park Niespodzianek w Ustroniu Zawodziu jest jedną z największych atrakcji turystycznych miasta pod Czantorią. Wizyta w parku stwarza możliwość wypoczynku w leśnym ustroniu, ale - co najważniejsze - zapewnia moc niespodzianek. Na spacerowych ścieżkach możemy spotkać jelenie, sarny, dziki, muflony, a nawet żubry. Wielką atrakcją są sokolarnia i sowiarnia, gdzie odbywają się pokazy lotów tych pięknych ptaków. Ustroński Park to zatem zoo w naturalnym środowisku, łączące z powodzeniem edukację z zabawą.

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/3855/1149/lesny-park-niespodzianek-w-ustroniu

6. Muzeum Beskidzkie w Wiśle
Muzeum Beskidzkie im. Andrzeja Podżorskiego w Wiśle znajduje się w samym centrum tej wypoczynkowej miejscowości, blisko placu Bogumiła Hoffa. Od początku istnienia mieści się w jednym z najładniejszych obiektów zabytkowych Wisły, czyli XVIII-wiecznej, murowanej karczmie. Głównym celem działalności muzeum jest gromadzenie i prezentowanie dorobku kulturalnego górali Beskidu Śląskiego. Obok Muzeum ulokowano Enklawę Budownictwa Drewnianego.

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/3508/849/muzeum-beskidzkie-im-a-podzorskiego-w-wisle
9. Centrum Pasterskie w Koniakowie

7. Zamek Prezydenta RP w Wiśle

Rezydencja Prezydenta RP Zamek w Wiśle położona jest w Beskidzie Śląskim, na północno-wschodnim stoku Zadniego Gronia (728 m n.p.m.), niedaleko zbiegu potoków Białej i Czarnej Wisełki.

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/20046/3579/rezydencja-prezydenta-rp-zamek-w-wisle

Barania Góra, osiągająca wysokość 1220 m n.p.m., to drugi co do wysokości szczyt Beskidu Śląskiego. Na zachodnich zboczach biorą swój początek potoki Biała i Czarna Wisełka, łączące się niebawem u podnóży masywu i dające początek rzece Wiśle. Sieć szlaków turystycznych umożliwia dotarcie na Baranią Górę od strony Wisły oraz od doliny Soły, a także na dłuższe wędrówki w stronę Skrzycznego. Bazę noclegową zapewnia niedalekie schronisko na Przysłopie.

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/2346/148/barania-gora
11. Trójstyk w Jaworzynce
Jeśli ktoś jest spragniony kontaktu z góralską kulturą, której jeden z ważniejszych elementów stanowi tradycyjne pasterstwo, powinien skierować swoje kroki do Centrum Pasterskiego w Koniakowie. Położone na stokach Ochodzitej, widokowego szczytu Beskidu Śląskiego, gospodarstwo Piotra Kohuta oferuje wizytę w typowej bacówce, w której podglądniemy produkcję oscypków, a potem możemy ich skosztować. Pamiątki zaś kupimy w pobliskim sklepie „góralskim".

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/15822/7099/centrum-pasterskie
12. Kolej Gondolowa na Szyndzielnię w Bielsku-Białej

10 . Centrum Koronki Koniakowskiej

Wystawa w muzeum w bardzo ciekawy i nowoczesny sposób opowiada historię ponad stuletniej szydełkowej tradycji pielęgnowanej do dziś w Koniakowie. Prezentuje przepiękne serwety i inne tradycyjne wyroby z koronki koniakowskiej jednych z najznakomitszych koronczarek. W Sklepiku z Twórczością Ludową można zakupić pamiątki z koronki koniakowskiej, czyli przepiękne serwety, obrusy, bieżniki, kołnierze, rękawiczki, biżuterię, czepce, ozdoby świąteczne ...

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/1013614/8320/centrum-koronki-koniakowskiej

W należącym do miejscowości Jaworzynka przysiółku Trzycatek zbiegają się granice trzech państw: Polski, Czech i Słowacji. Stoją tu trzy słupy dwumetrowej wysokości, wykonane z jasnoszarego granitu, z nazwami trzech państw.

Więcej: https://slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/7169/1225/trojstyk-granic-w-jaworzynce-trzycatku

Napisać, że Szyndzielnia chwali się jedną z trzech kolei gondolowych w polskich ośrodkach narciarskich, to bardzo mało. Szyndzielnia, wysoka na 1028 metrów n.p.m., lecz objęta granicami Bielska-Białej, ma gęsto zapisaną kartę w kronikach turystyki pieszej i narciarskiej Beskidu Śląskiego. A pierwsze daty pochodzą z końca XIX wieku. Mamy więc tutaj rzeczywiście do czynienia z tradycją i nowoczesnością.

Więcej: https://slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/3675/984/szyndzielnia
15. Góra Żar

13. Zamek Sułkowskich w Bielsku-Białej

Zamek w Bielsku-Białej ma przeszłość piastowską. Ale nazwę i obecny, eklektyczny wygląd zawdzięcza rodowi Sułkowskich, w których władaniu pozostawał od połowy XVIII wieku do 1945 roku. Dziś jest siedzibą zasobnego w zbiory Muzeum w Bielsku-Białej. Wizyta w nim pozwoli nam odetchnąć atmosferą dawnej elegancji, poznać bliżej historię miasta i okolic, podziwiać sztukę dawną i współczesną, a nawet posłuchać dobrej muzyki.

Więcej: https://slaskie.travel/Poi/Pokaz/2360/162/zamek-ksiazat-sulkowskich-w-bielsku-bialej
16. Jezioro Żywieckie
14. Skrzyczne i kolej linowa na Skrzyczne w Szczyrku

Szczyt Skrzycznego o wysokości 1257 m n.p.m. to najwyższe wzniesienie Beskidu Śląskiego. Charakterystyczna i wyniosła kopa stanowi północno-wschodnie zakończenie wybitnego pod względem wysokości grzbietu górskiego, ciągnącego się od rejonu Baraniej Góry. Skrzyczne wyraźnie góruje nad okolicznymi dolinami oraz pobliską Kotliną Żywiecką, wznosząc się nad nią o ponad 800 metrów. Schronisko, kolejka krzesełkowa oraz zagospodarowanie narciarskie czynią ze Skrzycznego jedną z najpopularniejszych, polskich gór.

Więcej: https://slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/2331/139/skrzyczne

17. Muzeum Stara Chałupa w Milówce
Góra Żar to popularny wśród turystów szczyt o wysokości 761 m n.p.m., w Beskidzie Małym, górujący stromymi, lesistymi zboczami nad Jeziorem Międzybrodzkim. Na sztucznie spłaszczonym wierzchołku góry znajduje się zbiornik wodny będący częścią kompleksu elektrowni szczytowo-pompowej, oddanej do użytku w roku 1979. Zbiornik o długości 650 i szerokości 250 oraz maksymalnej głębokości 28 m, mieści 2 310 000 m sześciennych wody.

18. Żywiecki Park Etnograficzny w Ślemieniu
Więcej: https://slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/3775/4592/gora-zar
19. Wisła
Jezioro Żywieckie powstało w latach 60-tych XX w., poprzez spiętrzenie wód rzeki Soły, której dolina przegrodzona została zaporą. Południowy kraniec jeziora, położony na terenie Kotliny Żywieckiej, sięga niemal w rejon śródmieścia Żywca. Północna część jeziora (w rejonie zapory) zajmuje wąską dolinę, wcinającą się w zbocza Beskidu Małego. Zbiornik Żywiecki pełni rolę energetyczną, przeciwpowodziową oraz turystyczno-rekreacyjną.

Więcej: https://slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/2335/143/jezioro-zywieckie

20. Bulwary nad Wisłą i Amfiteatr w Ustroniu

W popularnej, letniskowej miejscowości Milówka, leżącej w dolinie Soły, na pograniczu Beskidu Śląskiego i Żywieckiego, warto zajrzeć do zabytkowego, drewnianego domostwa, w którym urządzono regionalną ekspozycję na Szlaku Architektury Drewnianej województwa śląskiego. „Stara Chałupa" jest typowym przykładem tradycyjnego budownictwa ziemi żywieckiej, będąc przy tym jedną z budowli najstarszych. Legenda głosi, że nocowali tu nawet polscy królowie: uchodzący przed Szwedami Jan Kazimierz oraz Jan III Sobieski w drodze na Wiedeń.
21. Uzdrowisko Ustroń
Więcej: https://slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/2887/524/muzeum-stara-chalupa-w-milowce

We wsi Ślemień położonej w województwie śląskim, w powiecie żywieckim, w gminie Ślemień , na obszarze ponad 6 hektarów mieści się jeden z najmłodszych w Polsce skansenów (2012 r.), w którym zgromadzono kilkanaście odchodzących do lamusa perełek architektury z terenu Beskidu Żywieckiego.

Więcej: https://slaskie.travel/pl-PL/Artykuly/Pokaz/1016587/zywiecki-park-etnograficzny-w-slemieniu

Miejscowość leży w samym sercu Beskidu Śląskiego, gdzie swój początek bierze królowa polskich rzek - Wisła. To co najbardziej kojarzy się z „Perłą Beskidów", to przede wszystkim malownicze krajobrazy, doskonała regionalna kuchnia, sporty zimowe, ze skokami narciarskimi na czele, oraz oczywiście postać Adama Małysza - najlepszego skoczka narciarskiego w historii Polski. Sezon zimowy w Wiśle to prawdziwy raj dla amatorów białego szaleństwa.

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Pokaz/123946/wisla

Bulwary wiślane w Ustroniu to popularna promenada, służąca spacerowiczom, a także amatorom „nordic walking" i nart biegowych. Oświetlony trakt jest uczęszczany także zimą. Ustrońska Szkoła Narciarstwa Biegowego wytyczyła tu 6 km tras dla amatorów stylu klasycznego i wolnego. Z bulwarami sąsiaduje (w rejonie centrum letniska) Park Kuracyjny, na terenie którego znajduje się Ustroński Amfiteatr - miejsce wielu imprez kulturalnych i rozrywkowych.

Więcej: https://www.slaskie.travel/pl-PL/Poi/Pokaz/15889/1924/bulwary-nad-wisla-i-amfiteatr-w-ustroniu

Jedyna miejscowość turystyczna w Beskidzie Śląskim, która może poszczycić się mianem uzdrowiska. Ustroń kojarzy się przede wszystkim z odważnymi w kształcie domami wczasowymi i sanatoriami, położonymi na stokach Beskidu Śląskiego w dzielnicach Zawodzie i Jaszowiec. Kojarzy się także z nowoczesnymi i skutecznymi metodami leczniczymi oraz wodą „Ustronianką". Dzięki temu jest zaliczany do grona najważniejszych polskich uzdrowisk. Znajdują się tu pokłady borowiny należące do najlepszych w Polsce. Leczy się tutaj głównie choroby reumatyczne i narządu ruchu, układu oddechowego kardiologiczne i neurologiczne. Kurort ma również stałych wielbicieli, którzy szukają tu relaksu i aktywnego wypoczynku.

Więcej: https://www.slaskie.travel/Poi/Pokaz/3465/5500/zespol-uzdrowiskowy-w-ustroniu

# data[].attributes.attachment_link.title
Beskidy i Śląsk Cieszyński - Śląskie. Informacja Turystyc...

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Wzgórze Zamkowe w Cieszynie Wzgórze Zamkowe to położone nad rzeką Olzą niewielkie wzniesienie o stromych zboczach, znajdujące się w centrum Cieszyna. Na wzgórzu uwagę zwraca kilka zabytkowych budowli, wśród których najważniejsze to pozostałości zamku książęcego, romańska rotunda św. Mikołaja oraz klasycystyczny pałac Habsburgów.

# data[].attributes.attachment_link.title
Turistické informační centrum Český Těšín

# data[].attributes.attachment_link.description
Turistické informační centrum Český Těšín (odkaz na titulní stránku)

# data[].attributes.attachment_link.description
Těšínské Slezsko je region v severovýchodní části Moravskoslezského kraje. Najdete zde moderní města, klidné hory, lázně a atraktivní zábavu pro celé rodiny.

# data[].attributes.attachment_link.title
Turistické informační centrum Český Těšín

# data[].attributes.attachment_link.description
Turistické informační centrum Český Těšín (odkaz na titulní stránku)

# data[].attributes.attachment_link.title
Turistické informační centrum Český Těšín

# data[].attributes.attachment_link.description
Turistické informační centrum Český Těšín (odkaz na titulní stránku)

# data[].attributes.attachment_link.title
Turistické informační centrum Český Těšín

# data[].attributes.attachment_link.description
Turistické informační centrum Český Těšín (odkaz na titulní stránku)

# data[].attributes.attachment_link.title
Turistické informační centrum Český Těšín

# data[].attributes.attachment_link.description
Turistické informační centrum Český Těšín (odkaz na titulní stránku)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Obec Hrčava má výjimečnou polohu. Leží v nejvýchodnějším cípu České republiky, na česko-slovensko-polském pomezí. Díky své odlehlosti si uchovala svůj původní ráz. Procházka obcí místy připomíná procházku živým skanzenem. Nachází se zde dřevěný kostel sv. Cyrila a Metoděje, a také Lurdská jeskyně se studánkou, jejíž voda je podle pověsti léčivá. Velkým turistickým lákadlem je ale právě Trojmezí, místo, kde se setkávají hranice tří států - Česka, Polska a Slovenska.

Hrčavu můžete navštívit několika způsoby. Pokud zvolíte veřejnou dopravu, nejbližší vlakové nádraží je v Mostech u Jablunkova, a dále pak můžete pokračovat autobusem, který vás zaveze klikatými lesními cestami přímo do Hrčavy. Možnost přestupu z vlaku na autobus je také v Návsí. Přímé autobusové spojení je možné z Třince nebo Jablunkova. Do obce se lze samozřejmě také vydat autem. Pro příjezd do Mostů u Jablunkova je ideální využít rychlostní komunikaci I/11 a v Mostech u Jablunkova pak odbočit na komunikaci vedoucí na Hrčavu. Připravte se na úzkou cestu nekonečnými lesy, na jejímž konci vás čeká vytoužená Hrčava.

Pokud si troufnete Hrčavu dobýt na kole, je možné využít cyklotrasu vedoucí z Jablunkova přes Písek a Bukovec, příp. cyklotrasu vedoucí z Mostů u Jablunkova. Pro zdatné cyklisty se nabízí cyklotrasa Trojmezí Cyklotrack, která tvoří okruh o celkové délce 75 km.
https://www.kudyznudy.cz/aktivity/trojmezi-cyklotrack-cyklotrasa-vychodni-casti-be Půjčte si elektrokolo
Pro naplánování cyklovýletu můžete také využít aktualizovanou cykloturistickou mapu Olše - Olza v měřítku 1 : 50 000, která je k dostání na všech infocentrech turistické oblasti Těšínské Slezsko. Najdete zde také přehled nabíjecích stanic pro elektrokola a rovněž místa, kde si elektrokola můžete vypůjčit. Nejblíže půjčovnu najdete v Mostech u Jablunkova (IC), Bukovci (obec) a Jablunkově (IC). Elektrokola si můžete vypůjčit také přímo na Hrčavě (Hrčavské muzeum nebo na OÚ). Doporučujeme si vypůjčení kol předem domluvit a zarezervovat.

Pro pěší turisty vede z Mostů u Jablunkova červeně značená turistická trasa přes Girovou a Komorovský Grúň, dále pak po žluté až do Hrčavy. Trasa měří 11 km a občerstvit se můžete na turistické chatě Studeničné a Girová.
Z centra obce na Trojmezí
K samotnému Trojmezí vás z centra obce dovede žlutá turistická značka (2,3 km). Cesta je vhodná pro pěší, cyklisty, zvládnete ji i s kočárkem.
Foto: archiv Regionální rady rozvoje a spolupráce se sídlem v Třinci, z.s.
Na Hrčavě je několik míst, která nabízejí jedinečné speciality. V centru obce se nachází Hospoda u Sikory. Vznikla téměř před sto lety a i dnes si zde můžete dát kromě piva také něco na zub.

Cestou na Trojmezí nemůžete minout Hrčavský Grunt. Ochutnejte sýry domácí výroby nebo třeba Hrčavské pivo. Hospoda u Mě - Trojmezí je další možností, kde si dát něco dobrého. Je však otevřena pouze během letní sezóny (květen - září). Pokud si chcete dopřát "rojberku" nebo volíte raději steak, tohle místo byste neměli minout.

Vidíte to spíše na nějakou dobrou, kvalitní kávu? Pak navštivte Pražírničku u Chalupky - malou rodinnou pražírnu kávy s krásným výhledem do kraje. Dalším místem k občerstvení, tentokrát nedaleko od kostela, je Hospůdka na Vyhlídce. Zde se můžete i ubytovat. Dobroty nabízí také Deny bar - zde se nacházejí i potraviny, takže se zde vybavíte i na cestu někam dál.

Samotná Hrčava stojí za důkladnější prozkoumání. V obci se nachází Hrčavské muzeum, které nyní prochází rekonstrukcí a exponáty bude možné shlédnout až po dokončení rekonstrukce, ale můžete se zde občerstvit a odnést si i pamětní minci s motivem z Hrčavy.

Hrčava se může pyšnit dřevěným kostelíkem sv. Cyrila a Metoděje nebo Lurdskou jeskyní s léčivou vodou. Krásná okolní příroda a dochovaná lidová architektura vás zavede do času našich předků.

Z Hrčavy se můžete vydat do Bukovce, kde se nachází nejvýchodnější bod České republiky. Ve wellness hotelu Kempa si můžete dopřát nejen odpočinek a relaxaci, ale také vynikající gastro zážitek. V sousedství hotelu se nachází pohádkový parčík „Cestujeme po Evropě" vybavený několika pohádkovými atrakcemi jako např. domek na kuří nožce, drak ve sluji, zážitkový chodník či lanové bludiště. Na své si přijdou také inline bruslaři.
Foto: https://regiony.rozhlas.cz/areal-v-bukovci-vas-provede-celou-evropou-zeme-poznate-podle-pohadek-7415504#&gid=1&pid=7
Pokud se z Hrčavy vydáte do Mostů u Jablunkova, ocitnete se v obci turistům zaslíbené. Mosty u Jablunkova nabízejí širokou nabídku ubytování a jsou výchozím bodem na okolní beskydské kopce (tur. chata Skalka, Severka, Kamenná chata, Studeničné, Girová). Novinkou v Mostech u Jablunkova je Návštěvnické centrum opevnění Šance, které přibližuje historii středověkého opevnění.
Foto: https://www.gotic.cz/cs/sance
Krátké video České televize o Hrčavě naleznete ZDE.

Zaujala vás Hrčava a Trojmezí? Navštivte stránky p. Karla Karpeckého (†2022), kde se dovíte spoustu dalších zajímavostí o Hrčavě a Trojmezí.

# data[].attributes.attachment_link.description
Obec Hrčava má výjimečnou polohu. Leží v nejvýchodnějším cípu České republiky, na česko-slovensko-polském pomezí. Díky své odlehlosti si uchovala svůj původní ráz. Procházka obcí místy připomíná procházku živým skanzenem. Nachází se zde dřevěný kostel sv. Cyrila a Metoděje, a také Lurdská jeskyně se studánkou, jejíž voda je podle pověsti léčivá.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Muzeum Beskyd Frýdek-Místek sídlí v historické budově zámku na ostrohu řeky Ostravice. Svým návštěvníkům muzeum nabízí k prohlídce několik expozic. V reprezentativních prostorech prvního patra je instalován Zámecký okruh, nabízející interiéry s mnoha exponáty vysoké umělecko-historické hodnoty. V sakristii zámecké kaple je instalována expozice Frýdek - mariánské poutní místo, věnující se významu Frýdku jako hojně navštěvovaného poutního místa.

Zámecký okruh

Prohlídková trasa po frýdeckém zámku nabízí Rytířský sál s erbovními obrazy slezské šlechty, zámecké interiéry instalované v reprezentačních prostorách, vyhlídkovou věž - gloriet a kapli sv. Barbory. Stylizovaný zámecký okruh ukazuje život šlechty a měšťanstva v historické oblasti těšínského knížectví, převážně z 19. století.

Beskydy - příroda a lidé

Příroda odjakživa působila na lidský život a způsob obživy, ale také lidská činnost ovlivňovala a nadále ovlivňuje beskydskou přírodu. Expozice provází návštěvníka způsobem, jakým lidé do hor míří - od města a městského života až po nejčistší přírodu, její vývoj a ochranu. Cestou ho seznamuje s důležitými momenty z naší historie, etnografie, geologie, botaniky, zoologie, mineralogie a dalších oborů, které dohromady utvářejí celkovou mozaiku Beskyd. Nově otevřená muzejní expozice představuje propojenost přírody a lidské činnosti.

Frýdek a Místek

Expozice věnovaná dvěma, a zároveň jednomu městu Frýdek-Místek. Každé z nich vzniklo a vyvíjelo se na jiném historickém území, které oddělovala jen „..šumivá, divoká Ostravice". Vzdálená i blízká, historická, a zároveň moderní byla a jsou města Frýdek a Místek. Zaslouží si, aby lidé, v nich žijící, byli připomínáni a jejich činy zaznamenávány.

Frýdek - Mariánské poutní místo

Expozice v sakristii Zámecké kaple svaté Barbory je připomínkou, že Frýdek patřil od 18. století k nejznámějším mariánským poutním místům ve Slezsku. Vystaveny jsou fotografie, liturgické předměty, tisky, dárky z pouti k Panně Marii Frýdecké, kterou podniklo od druhé poloviny 17. století dodnes nepřeberné množství poutníků.

Památník Óndry Łysohorského

Stálá expozice věnovaná životu a dílu frýdeckého rodáka Óndry Łysohorského, který byl a je světově uznávaným básníkem a překladatelem (Návštěva památníku po předchozí rezervaci).

Okolo Frýdku cestička...

Ookolo frýdeckého zámku cestička je název "hledačky", pátrací hry pro celou rodinu. Procházku si můžete zpestřit zábavnou hrou - vyřešit několik úkolů a najít poklad. Více informací na webových stránkách nebo na pokladně muzea. Jak už název napovídá, trasa vás provede parkem kolem zámku. Ve skutečnosti se vlastně jedná o tři menší parky, které spolu sousedí - Zámecký park, park Jižní svahy a park Pod Zámkem. Veršovaný text vás povede 2 km dlouhou trasou, na které si všímáte zajímavostí a hledáte odpovědi na otázky. Celkem je potřeba vyřešit 15 úkolů, abyste vyluštili tajenku a získali poklad.

Kromě uvedených expozic se Muzeum Beskyd stará také ohrad Hukvaldy.

Muzeum Beskyd Frýdek-Místek
Instituce byla oceněna v Národní soutěži muzeí Gloria musaealis:
2013 - Zvláštní cena v kategorii Muzejní publikace roku 2013 - za publikaci „Plicní sanatorium v Jablunkově"

# data[].attributes.attachment_link.title
Muzeum Beskyd Frýdek-Místek na zámku Frýdek - bývalé vězení zbojníka Ondráše - Kudy z nudy

# data[].attributes.attachment_link.description
Muzeum Beskyd Frýdek-Místek sídlí v historické budově zámku na ostrohu řeky Ostravice. Svým návštěvníkům muzeum nabízí k prohlídce několik expozic. V reprezentativních prostorech prvního patra je instalován Zámecký okruh, nabízející interiéry s mnoha exponáty vysoké umělecko-historické hodnoty. V sakristii zámecké kaple je instalována expozice Frýdek - mariánské poutní místo, věnující se významu Frýdku jako hojně navštěvovaného poutního místa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kontakty

O chatě Turistická chata Javorový

Česko

Frýdek-Místek (Moravskoslezský kraj)

Nejbližší vrcholy:

Ubytování

Na chatě je možnost ubytování.

Psi

Do chaty je povolen vstup se psy.

Občerstvení

Lze se zde občerstvit.

Wifi

Mobilní signál

V chatě nebo jejím blízkém okolí je dostupná mobilní síť.

# data[].attributes.attachment_link.title
Turistická chata Javorový (945 m n.m.) - Vrcholovka.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Česko Frýdek-Místek (Moravskoslezský kraj) Nejbližší vrcholy: Ubytování Na chatě je možnost ubytování. Psi Do chaty je povolen vstup se psy. Občerstvení Lze se zde občerstvit. Wifi Mobilní signál V chatě nebo jejím blízkém okolí je dostupná mobilní síť.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Lovecký zámeček Habsburků ve městě Těšín je klasicistní stavba z let 1838-1840, okres Těšín, Slezské vojvodství, který byl postaven arcivévodou Karlem Ludvíkem v roce 1838.

Lovecký zámeček je v seznamu kulturních památek Polska pod číslem R/468/56 z 2. listopadu 1956, 212/60 z 3. března 1960 a A-244/77 z 15. prosince 1977.

Lovecký zámeček se nachází na úpatí Zámeckého vrchu. Byl postaven na původním místě piastowského hradu z 14. století (dolního hradu). Sloužil jako letní sídlo arciknížat Těšínského knížectví od roku 1853, byly v něm komnaty i pro kancléře Těšínské komory. Zámek sloužil jako sídlo Těšínské komory. V současné době se zde nachází Hudební škola, kulturní instituce Zámek Cieszyn, čajovna a ubytovací zařízení Ofka.

Lovecký zámeček projektoval Joseph Kornhäusel, architekt arcivévody Karla Ludvíka. Nevelký dvoupatrový klasicistní objekt zaujímá půdorys ve tvaru T. Jeho frontální část je směrována na východ k městu. Střední část je dvoupatrová krytá sedlovou střechou na kterou navazují dvě jednopatrová křídla. Charakteristické prvky jsou serliany a trojúhelníkový štít. V křídlech jsou vjezdové brány. Ve střední frontální části je plytký rizalit zakončen nízkým přístavkem zdobený bosáží a završen balkonem s litinovým zábradlím. Vnitřek se skládá z třech traktů završených valenou klenbou s lunetami, českou plackou a klenbami zdobenými freskami.

Lovecký zámeček na pohlednici z roku 1906

Literatura

MAKOWSKI, Marius: Šlechtická sídla na Těšínském Slezsku, Regio 2005,

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.title
Lovecký zámeček Habsburků (Těšín) - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Lovecký zámeček Habsburků ve městě Těšín je klasicistní stavba z let 1838-1840, okres Těšín, Slezské vojvodství, který byl postaven arcivévodou Karlem Ludvíkem v roce 1838. Lovecký zámeček je v seznamu kulturních památek Polska pod číslem R/468/56 z 2. listopadu 1956, 212/60 z 3. března 1960 a A-244/77 z 15.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Budova radnice s renesanční věží, která je výraznou dominantou Masarykova náměstí v Karviné-Fryštátě, je nyní sídlem statutárního města Karviné. Je zde umístěna část magistrátu a v přízemní části budovy směrem k náměstí se nachází Městské informační centrum a Galerie Pod věží. Směrem do Fryštátské ulice je část přízemí budovy přestavována na restauraci. V roce 1509 byl původně šenkovní dům odprodán městu, které zde posléze zřídilo radnici. První dřevěná stavba však důsledkem požáru v roce 1511 vyhořela. Na jejím místě byla v roce 1520 postavena nová zděná radnice. Později, rovněž v 16. století, byla k jednopatrové budově radnice přistavěna vysoká věž, která však musela být po požáru v 1. pol. 19. století snížena. V této době také došlo k empírové přestavbě radnice. Na radniční věži se nachází rodový erb těšínských Piastovců, kteří byli prvními majiteli zdejšího panství. Jako výstraha nepoctivcům a nevěrníkům se na věži dochovala část kovového řetězu pranýře.

# data[].attributes.attachment_link.description
Budova radnice s renesanční věží, která je výraznou dominantou Masarykova náměstí v Karviné-Fryštátě, je nyní sídlem statutárního města Karviné. Je zde umístěna část magistrátu a v přízemní části budovy směrem k náměstí se nachází Městské informační centrum a Galerie Pod věží. Směrem do Fryštátské ulice je část přízemí budovy přestavována na restauraci.

# data[].attributes.attachment_link.title
Polská Wisla: odpočívejte a relaxujte v sevření krásné přírody

# data[].attributes.attachment_link.description
Největší lákadlo je samozřejmě bohatě vybavený vodní park Tropikana v hotelu Gołębiewski s širokou nabídkou atrakcí a teplou vodou. Nechybí tobogány, 25 metrů dlouhý bazén, umělé vlny, dětské brouzdal

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Systém opevnění budovaný na jižní a jihovýchodní hranici Slezska od 16. do 19. století se nachází na území tří států - České republiky, Slovenské republiky a Polska, především v okolí Jablunkovského průsmyku (551 - 605 m n. m.).

Se vzrůstajícím vojenským nebezpečím začal od 16. století převažovat význam průsmyku strategický a vojenský. Významným impulsem k výstavbě opevnění se stalo turecké nebezpečí v 1. polovině 16. století. Velká Šance v Mostech u Jablunkova byla vybudována v roce 1621.

V bezprostřední blízkosti historického opevnění Šance v Mostech u Jablunkova se nachází návštěvnické centrum, které moderní metodou nabízí poznání historie systému opevnění šance na historické Slezsko-Uherské hranici.
CO NABÍZÍ NÁVŠTĚVNICKÉ CENTRUM?
Interaktivní expozici o historickém opevnění Šance
Přijďte si „vystřelit" z děla Přijďte si poslechnou hudbu (bubny, dudy, píšťaly) Přijďte si sestavit model Šancí Prohlédněte si na 3D modelech, jak se opevnění měnilo během staletí

komentované prohlídky opevnění Šance

projděte si naučnou stezku „Cesta útočníka", vedenou příkopem opevnění

na kole si projeďte cykloturistickou naučnou trasu po okolních zajímavostech

tematické regionální suvenýry

regionální produkty

pomoc organizátorům výletů a zájezdů

Prohlédněte si videoanimaci, jak opevnění vypadalo po přestavbě v letech 1808 - 1809.
KONTAKTY: www.opevneni-sance.cz E-mail: sancenc@gotic.cz Tel.: +420 596 412 068 Adresa: Mosty u Jablunkova 1165, 739 98 Mosty u Jablunkova

# data[].attributes.attachment_link.title
Těšínské Slezsko | Historické opevnění Šance - Mosty u Jablunkova

# data[].attributes.attachment_link.description
Systém opevnění budovaný na jižní a jihovýchodní hranici Slezska od 16. do 19. století se nachází na území tří států - České republiky, Slovenské republiky a Polska, především v okolí Jablunkovského průsmyku (551 - 605 m n. m.). Se vzrůstajícím vojenským nebezpečím začal od 16. století převažovat význam průsmyku strategický a vojenský.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pomník padlým za Těšínsko je pomník v Orlové v okrese Karviná, připomínající české oběti Sedmidenní války s Polskem a po této válce následujícího tzv. plebiscitního období během Československo-polského sporu o Těšínsko.

Byl vybudován v roce 1928, poničen v době polského záboru a po skončení druhé světové války částečně obnoven.

Ihned po vypuknutí Sedmidenní války začali členové orlovského Sokola organizovat materiální i finanční sbírky na podporu raněných českých vojáků a pozůstalých po padlých českých vojácích. Vybrané finanční prostředky narůstaly a v listopadu 1919 vzniklo volné sdružení bez stanov s názvem „ Fond pro pozůstalé a pro zbudování pomníku padlým za Těšínsko se sídlem v Orlové ". Cílem fondu bylo organizování dobročinných akcí, z jejichž výnosu by se vyplácely podpory rodinám padlých a udržovaly se hroby na orlovském hřbitově.

Hlavním cílem fondu se postupně stalo vybudování důstojného pomníku padlým za Těšínsko. Již v roce 1919 byl na orlovském hřbitově vybudován u hrobu padlých zatímní dřevěný pomník. Na počátku roku 1922 fond spolu se Sokolskou župou Těšínskou Jana Čapka inicioval exhumaci a převoz tělesných ostatků 22 legionářů a vojínů pohřbených v nyní polské části Těšínska (v Těšíně a v Pruchné) do Orlové. V červenci téhož roku byly na orlovský hřbitov slavnostně uloženy ostatky sokolského činovníka a zakladatele československé legie v Itálii Jana Čapka, který padl v bojích s rakousko-uherskými vojsky na Piavě 17. června 1918. Celkem tak bylo na orlovském hřbitově pochováno vedle Jana Čapka dalších 55 mužů, kteří padli v Sedmidenní válce, nebo v následujícím tzv. plebiscitním období. U hrobu padlých se každoročně 1. listopadu konal pietní akt.

V roce 1924 se fond přeměnil na spolek a jeho název se změnil na „ Spolek pro poctu padlých za Těšínsko ". Jeho cíle zůstaly nezměněny.

V říjnu 1924 spolek vypsal anonymní veřejnou soutěž na návrh pomníku padlým za Těšínsko. Z 39 návrhů vybrala pětičlenná porota tři nejlepší. První cenu získal návrh „Zelený vykřičník nad Orlovou" architektů Stránského a Šlégla a akademického sochaře Václava Žaluda. V březnu 1924 získal spolek subvenci Památníku odboje v Praze, 7. dubna byla vypsána soutěž na zadání prací a stále pokračovaly finanční sbírky. V lednu 1927 se stal zakládajícím členem spolku 34. pěší pluk „Střelce Jana Čapka", který fondu pomáhal sbírkami a pořádáním vojenských koncertů.

Pomník byl vybudován v roce 1928 - sousoší se slezskou orlicí zhotovil z bohaneckého pískovce sochař Ferdinand Malina z Orlové a architektonickou část stavitel, architekt a bývalý italský legionář Čeněk Volný z Doubravy. Stavební dozor prováděli autoři projektu Stránský, Šlégl a Žalud. Pomník byl slavnostně odhalen 30. září 1928.

Spolek pro poctu padlých za Těšínsko ukončil svou činnost po zaplacení všech svých závazků rozhodnutím likvidační valné hromady 26. května 1938. Správa pomníku byla předána Sokolské župě Těšínské Jana Čapka a Moravskoslezské župě Československé obce legionářské.

V době polského záboru od října 1938 do srpna 1939 byl pomník Poláky poničen, zejména bylo zničeno sousoší se slezskou orlicí. Zničené sousoší se po skončení druhé světové války již nepodařilo obnovit.

Pomník od svého částečného obnovení v roce 1945 nebyl nijak zásadně opravován či rekonstruován. V roce 2013 město Orlová nechalo zpracovat podklady pro zadání projektové dokumentace k rekonstrukci památníku. Z těchto podkladů vyšlo najevo, že samotný pomník je značně zchátralý (např. na stěnách pomníku vlivem vlhkosti opadává omítka) a vyžaduje rozsáhlou rekonstrukci včetně podrobného stavebně-technického průzkumu. Následně v roce 2018 město Orlová vyhlásilo veřejnou zakázku na zpracování projektové dokumentace pro stavbu "Obnova památníku padlým za Těšínsko na hřbitově v Orlové". Tuto zakázku s rozpočtem 200 tis. Kč vyhrála Akad. arch. Krčmářová Eva.

Zpracovaná projektová dokumentace posloužila v roce 2019 jako podklad pro dotační žádost z Ministerstva obrany v rámci programu „Zachování a obnova historických hodnot". Město Orlová následně dostalo pro svůj projekt "Obnova památníku padlým za Těšínsko na hřbitově v Orlové" pro rok 2020 investiční dotaci ve výši 4 398 tis. Kč, což činí 80 % z celkových předpokládaných nákladů ve výši 5 703 tis. Kč.

Město Orlová také počítá s obnovou zničeného sousoší v navazující II. etapě. Na tu chce získat město investiční prostředky také z výše zmíněného dotačního programu v roce 2021. Celkové náklady II. etapy jsou odhadovány na 2 874 tis. Kč.

Dne 5. října 2020 byla do útrob pomníku vložena pamětní schránka, která nahradila původní schránku z roku 1928, vyzvednutou dělníky krátce po začátku rekonstrukce. Poselství budoucím generacím vložili do nové schránky zástupci města Orlové, Muzea Těšínska, Jednoty Československé obce legionářské Ostrava I, České a slovenské obce dělostřelecké a Matice slezské.

V dubnu 2021 byl pomník zařazen do historické stezky Zapomenutá Orlová. Na místě se nachází také informační cedule.

Pomník je místem konání vzpomínkových akcí pořádaných každoročně v lednu městem Orlovou a místními spolky u příležitosti výročí československo-polské války o Těšínsko. Jednota Československé obce legionářské Ostrava I a T. J. Sokol Moravská Ostrava I pak nepravidelně v červnu připomínají pietními setkáními také památku Jana Čapka, významné osobnosti jak sokolského, tak legionářského hnutí. Dne 15. června 2019 byla oběma spolky slavnostně rozprášena nad Čapkovým neoznačeným hrobem v centrální části pohřebiště prsť půdy z místa jeho skonu u Fossalta di Piave.

Sousoší zničené v době polského záboru

Literatura

Těšínským hrdinům : památník vydaný ku slavnosti odhalení pomníku postaveného na hřbitově v Orlové. Orlová: Spolek pro poctu padlých za Těšínsko, 1928. 56 s.

MATROSZOVÁ, Veronika. Českoslovenští legionáři : rodáci a občané okresu Karviná. Karviná: Zemský archiv v Opavě - Státní okresní archiv Karviná, 2005. 79 s. .

# data[].attributes.attachment_link.description
Pomník padlým za Těšínsko je pomník v Orlové v okrese Karviná, připomínající české oběti Sedmidenní války s Polskem a po této válce následujícího tzv. plebiscitního období během Československo-polského sporu o Těšínsko. Byl vybudován v roce 1928, poničen v době polského záboru a po skončení druhé světové války částečně obnoven.

# data[].attributes.attachment_link.description
Zámek Horní Tošanovice je zámek nacházející se u silnice mezi Frýdkem-Místkem a Českým Těšínem. Zámek obdélníkového půdorysu byl vystavěn ve 30. letech 19. století v stylu pozdního empíru českým šlechtickým rodem Harasovských. Interiér má cennou štukovou výzdobu. Dnes budova zámku slouží k bydlení. Je chráněn jako kulturní památka České republiky.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Literatura:

Andreas, M., Cepáková, E. et Hanzal, V. (2010): Metodická příručka pro praktickou ochranu netopýrů. 2., aktualiz. a dopl. vyd. - Agentura ochrany přírody a krajiny ČR, Praha, 94 s.

Blahuta, J. (2012): Zhodnocení současného stavu a péče o vybraná chráněná území Moravskoslezských Beskyd. Bakalářská práce, Mendelova univerzita v Brně, Lesnická a dřevařská fakulta, Ústav lesnické botaniky, dendrologie a geobiocenologie. Vedoucí práce: Ing. Tomáš Koutecký, Ph.D.

Bubík M., Krejčí O., Kirchner K. (2004): Geologická minulost a přítomnost Frýdecko-místecka. Muzeum Beskyd Frýdek-Místek, s. 24.

Hromas, J. (ed.) et al. (2009): Jeskyně. In: Mackovčin, P., Sedláček, M. (eds.): Chráněná území ČR, svazek XIV. Agentura ochrany přírody a krajiny ČR a EkoCentrum Brno. Praha, 608 p.

Foldyna, J., Pavlica, J. (1968): Pseudokras masívu Lysé hory a Kněhyně (předběžná zpráva). - Sborník vědeckých prací Vysoké školy báňské v Ostravě, řada hornicko-geologická 14/2: 69-82, Ostrava.

Kašing, M. (2013): Analýza přírodního a umělého kryptoklimatu z hlediska proudění vzduchu a ventilace (na příkladu Velké Ondrášovy jeskyně v Moravskoslezských Beskydech a Nittmannova dolu v Zálužné u Vítkova). Bakalářská práce. Ostravská univerzita v Ostravě, Přírodovědecká fakulta. Vedoucí: Doc. RNDr. Tomáš Pánek, Ph.D.

Kašing, M. (2015): Mechanismus proudění vzduchu ve Velké Ondrášově jeskyni. Diplomová práce. Ostravská univerzita v Ostravě, Přírodovědecká fakulta. Vedoucí: RNDr. Jan Lenart, Ph.D.

Kašing, M. (2020): Komplexní výzkum pseudokrasových jeskyní Vnějších Západních Karpat. - Disertační práce. Vysoká škola báňská - Technická univerzita Ostrava, Hornicko-geologická fakulta. Vedoucí práce Petr Skupien.

Kotouč, M. (2011): Predispozice a struktura hluboké svahové deformace na Lukšinci (masiv Lysé Hory): analýza pseudokrasových jeskynních systémů. Diplomová práce. Ostravská univerzita v Ostravě, Katedra fyzické geografie a geoekologie. Vedoucí práce: Doc. RNDr. Tomáš Pánek, Ph.D.

Lenart, J. (2010): Jeskyně v Ondrášově skále: kombinace krasu a pseudokrasu? Speleo 2010, sv. 56, s. 8-10.

Lenart, J. (2010): Pseudokrasové geosystémy severní části Vnějších Západních Karpat (na příkladu vybraných lokalit). Diplomová práce. Ostravská univerzita, Katedra fyzické geografie a geoekologie. Vedoucí práce: RNDr. Jan Hradecký, Ph.D.

Lenart, J. (2011): Příspěvek k poznání mikroklimatu Ledové jeskyně na Lukšinci v Moravskoslezských Beskydech. Speleofórum 30: 39-42.

Lenart, J. (2021): Geologové na Lukšinci. - BESKYDY - zpravodaj chráněné krajinné oblasti 2/2021, s. 15.

Mlejnek, R. & Rejl, J. (2015): Zimoviště netopýrů v nekrasových jeskyních. Ochrana přírody 2/2015.

Műller, J. & Wolf, P. (2014): Plán péče o přírodní památku Ondrášovy díry na období 2015 - 2024. Ms., depon. in: Správa CHKO Beskydy, Rožnov pod Radhoštěm.

Novosad, S. (1956): Fosilní rozeklání hřbetu Lukšinec u Lysé hory. - Časopis pro mineralogii a pedologii, sv. 1, č. 2: 126-131, Praha.

Servus, M. (2004): Plán péče o PP Ondrášovy díry na období 2005 - 2014. Depon. in: Správa CHKO Beskydy, Rožnov pod Radhoštěm.

Stacke, V. & Tábořík, P. (2015): Interaction of the hillslopes and valley bottoms on the NW slope of the Lysá hora Mt., the highest peak of the Western Beskids. In: Carpathian Journal of Earth and Environmental Sciences, May 2015, Vol. 10, No. 2, p. 159 - 174.

Šesták, L. (2016): Mikropohyby skalních bloků v sesuvných územích Vnějších Západních Karpat. - Diplomová práce. Ostravská univerzita v Ostravě, Přírodovědecká fakulta. Vedoucí: RNDr. Jan Lenart, Ph.D.

Šulgan, F. et Bubík, M. (1993): Databáze významných geologických lokalit: 660 Ondrášovy díry [online]. Praha: Česká geologická služba, 1998 [cit. 2020-01-22]. Dostupné z: http://lokality.geology.cz/660.

Wagner, J. a kol. (1990): Jeskyně Moravskoslezských Beskyd a okolí. Česká speleologická společnost, sv. 17, Praha.

Wagner, J. (1991): Zpráva o výsledcích speleologických prací v oblasti CHKO Beskydy za období 1989-1990. - Ms., depon. in: Správa CHKO Beskydy, Rožnov pod Radhoštěm.

Wagner, J. (2001): Zimoviště netopýrů v Nízkém a Hrubém Jeseníku, Oderských vrších a
Moravskoslezských Beskydách. Vespertilio 5: 287-302.

Wagner, J. (2019): Netopýři a jeskyně Moravskoslezských Beskyd- In: BESKYDY - zpravodaj chráněné krajinné oblasti 2/2019, s. 3-4.

Wagner, J. (2021): V říši boha Radegasta. - 1. vydání. Bohumín: Česká speleologická společnost 7-01 Orcus Bohumín, 272 s. ISBN 9788027099252.

Weissmannová, H a kol. (2004): Ostravsko. In: Mackovčin P. a Sedláček M. (eds.): Chráněná území ČR, svazek X. Agentura ochrany přírody a krajiny ČR a EkoCentrum Brno, Praha.

Ondrášovy díry - podrobné informace o jeskyních na hřbetu Lukšince v rubrice Jeskyně Moravsko-slezských Beskyd na webu Speleologického klubu ORCUS Bohumín.

# data[].attributes.attachment_link.description
Literatura: Andreas, M., Cepáková, E. et Hanzal, V. (2010): Metodická příručka pro praktickou ochranu netopýrů. 2., aktualiz. a dopl. vyd. - Agentura ochrany přírody a krajiny ČR, Praha, 94 s. Blahuta, J. (2012): Zhodnocení současného stavu a péče o vybraná chráněná území Moravskoslezských Beskyd.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Luterský milostivý kostel Ježíše Krista, jak zní celý oficiální název této stavby, se nachází na jihovýchodním konci Horního předměstí města Těšína, na Kostelním náměstí. Pozdně barokní chrám tvoří pohledovou dominantu východní části historického města díky své vysoké a štíhlé siluetě, která shlíží z mírného návrší na celé historické jádro města a Zámeckou horu.

Jan P. Štěpánek, 8.3. 2006

Roku 2009 bylo na druhé galerii Ježíšova kostela otevřeno Muzeum protestantismu. Stálá expozice přibližuje dějiny luterství na Těšínsku od reformace až do současnosti. Muzeum je možno navštívit každý pátek ve 14.00 hodin. Vstup je bočním vchodem do kostela. Je možno také sjednat individuální termín prohlídky na e-mailu biat@cieszyn.org.pl.

Císař Josef I. přiznal podle altranstädtské smlouvy slezským evangelíkům právo na budovy šesti kostelů: "... nedaleko města..." Těšína, za hradbami, mimo dosah dělostřelby a z netrvanlivého materiálu, bez věže a zvonů. Místo stavby těšínského evangelického kostela určil v roce 1709 císařský vyslanec Ludvík Sinzendorf. Stavba pozdně barokní budovy podle projektu architekta Jana Jiřího Hausrückera z Opavy započala v roce 1710 a trvala do roku 1722. V roce 1750 byla ke kostelu na základě speciálního povolení přistavěna 75 metrová věž, do které byly zavěšeny 3 zvony. Kostel byl vybudován na půdoryse obdélníka s půlkruhově ukončeným presbytářem. Ke hlavní vysoké lodě přiléhají po stranách dvě vedlejší boční lodě. V interiéru dominuje chrámu hlavní rokokový oltář, vyplňující prostor presbytáře. U pat dvou sloupů se nacházejí dřevořezby čtyř evangelistů: sv. Jana s orlem, sv. Lukáše s hlavou vola, sv. Marka s hlavou lva... číst dále

Jan P. Štěpánek, Města a městečka v Čechách na Moravě a ve Slezsku (K.Kuča, Libri, Praha 1997), web, 8.3. 2006

Otevřeno každý den kromě soboty v hodinách: 10.00-12.00 13.00-15.00

# data[].attributes.attachment_link.description
Luterský milostivý kostel Ježíše Krista, jak zní celý oficiální název této stavby, se nachází na jihovýchodním konci Horního předměstí města Těšína, na Kostelním náměstí. Pozdně barokní chrám tvoří pohledovou dominantu východní části historického města díky své vysoké a štíhlé siluetě, která shlíží z mírného návrší na celé historické jádro města a Zámeckou horu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Obec Nýdek ( polsky Nydek, německy Niedek) se nachází v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Značnou část obyvatel tvoří polská menšina. Obec je členem mikroregionu Bystřice-Nýdek a dále je členem Sdružení obcí Jablunkovska, ve kterém je sdruženo 15 obcí.

Ve vzdálenosti 8 km západně leží město Třinec, 15 km severozápadně město Český Těšín, 27 km severozápadně statutární město Karviná a 28 km severozápadně statutární město Havířov.

Sousedními obcemi na české straně jsou Vendryně, Bystřice, Hrádek a Návsí, na polské straně pak Visla a Ustroň. Rozlohou 2820 ha se řadí mezi největší obce okresu Frýdek-Místek. Nejvyšším bodem je hora Velká Čantoryje ( Slezské Beskydy) - 995 m n. m. Voda je z obce odváděna tokem Hluchová. Na území obce se nachází zvláště chráněné území - národní přírodní rezervace Čantoria.

Na vesnici bylo přeneseno jméno (nějakého) hradu pojmenovaného ve středověké němčině Nīdeck (zhruba "Hrot bojové zuřivosti" - šlo o běžné německé jméno ochranných hradů).

Kostel sv. Mikuláše

Pro rozvoj obce měly význam pasekářské a valašské kolonizační vlny. Počátkem osídlení byl většinou knížecí statek ( Těšínské knížectví). První zmínka o statku v Nýdku pochází z roku 1430, kdy kníže Boleslav I. potvrzuje, že Tičko z Logova prodal Petru Nidkovi ves Nýdek se vším příslušenstvím. Další leník Pelka z Děhylova prodal statek v roce 1458 Jiřímu z Lešné za 60 hřiven a v roce 1502 koupil Nýdek za 80 zlatých Jan Čelo z Čechovic. V roce 1576 byl v Nýdku postaven dřevěný evangelický kostel sv. Mikuláše, který byl v období protireformace roku 1654 zabrán katolíky.

V roce 1591 se Nýdek stal majetkem rodu Goczalkovských, a to až do roku 1792, kdy ho prodali Habsburkům, jmenovitě knížeti Albrechtovi. Tak se stal Nýdek součástí Těšínské komory, kterou po Albrechtovi spravoval v letech 1825-1847 arcikníže Karel, pak obec zdědil arcikníže Albrecht (1847-1896) a poslední z Habsburků arcikníže Bedřich. Po roce 1918 se ujímá majetku československý stát.

Základem obživy obyvatelstva bylo dlouhou dobu zemědělství a pastevectví. Největší rozvoj obce nastal v první polovině 19. století, kdy také významně vzrostl počet obyvatel. Příčinou byla zvýšená těžba železné rudy, jejíž ložiska zde byla objevena počátkem roku 1770. To byla jedna z příčin vzniku železáren v Ustroni v roku 1772. Rozvoj obce však nejvíce souvisí s železárnami v Třinci ( Třinecké železárny). Dolování rudy (podle údajů z roku 1843 se v Nýdku vytěžilo 2170 centýřů železné rudy), kácení lesa, výroba dřevěného uhlí, doprava uhlí a rudy do Třince znamenaly velký růst obce. Po změně technologie výroby železa v roce 1865 začala většina obyvatel obce pracovat přímo v železárnách.Podle rakouského sčítání lidu v roce 1910 měl Nydek 1747 obyvatel, z toho 1 730 (99%) polsky a 17 (1%) německy mluvicích. Kontakt nýdeckých obyvatel s technologiemi a vzdělanými pracovníky oceláren vyústil v rychlejší civilizační pokrok než v jiných beskydských vesnicích, zejména v oblasti mechanizace zemědělství. Hospodářská krize v meziválečném období vyvolala v Nýdku nezaměstnanost. Nezaměstnaní začali pašovat z Polska celá stádaskotu, koní a prasat a v opačném směru nesli tuny průmyslového zboží, zejména obuvi.

Vzhledem ke své poloze je Nýdek vyhledávanou obcí turistů nejen českých, ale i zahraničních, především polských. K rozvoji turismu rovněž přispělo otevření nové rozhledny na vrcholu bájné hory Velká Čantoryje ( Slezské Beskydy), ke které se váže pověst o čantoryjských rytířích a která za příznivého počasí zajišťuje výhled od Tater, hluboko do vnitrozemí Polska i České republiky.

Rytířská stezka je 10,5 km dlouhá naučná stezka po Velké Čantoryji, která začíná i končí v Nýdku, a prochází velmi zajímavými a hodnotnými lokalitami tohoto horského komplexu. Obsahuje 7 zastavení, které jsou doplněny o informační tabule, na kterých jsou návštěvníci seznámeni s kolonizací Beskyd, místní faunou, flórou a rovněž bájnou legendou o spících rytířích v nitru hory.

V obci se nachází národní přírodní rezervace Čantoria, která je chráněná od 20.1.1988. Její výměra je cca 40 ha, leží v nadmořské výšce od 720 do 957 m. Z geologického hlediska má lokalita význam jako dokumentace godulského souvrství. Na lokalitě je chráněn pralesovitý porost smrku ztepilého, buku lesního a jedle bělokoré na kamenných sutích s nevyvinutou půdou. Nalezneme zde také poslední exemplář původního tisu červeného a v jižní části rezervace je několik exemplářů javoru klenu. Tyto porosty leží v jedlobukovém a z části smrkobukovém lesním vegetačním stupni, v nichž jsou zastoupena všechna vývojová stádia.

1. Hosák, Šrámek: Místní jména na Moravě a ve Slezsku II, Praha 1980, str. 151.

2. PATRYN, Ludwig. Der Ergebnisse der Volkszählung vom 31. Dezember 1910 in Schlesien. [s.l.]: Im Verlage des schlesischen Landesausschusses Dostupné online.

3. Mgr. Bobková, M., & Ing. Wojtas, A. Strategický plán rozvoje obce Nýdek.

# data[].attributes.attachment_link.description
Obec Nýdek ( polsky Nydek, německy Niedek) se nachází v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Značnou část obyvatel tvoří polská menšina. Obec je členem mikroregionu Bystřice-Nýdek a dále je členem Sdružení obcí Jablunkovska, ve kterém je sdruženo 15 obcí.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kaple sv. Anny byla na Kozubové postavena z iniciativy faráře Ploszeka z Hnojníka v letech 1936-37. Na konci 90. let minulého století prošel objekt rozsáhlou venkovní a vnitřní rekonstrukcí, na kterou kromě věřících přispěly i okolní obce.

Nedaleká turistická chata byla vystavěna v roce 1929 a svému účelu sloužila až do roku 1973, kdy vyhořela. V roce 1982 byla na jejím místě zprovozněna současná chata Kozubová.

Kaple s 18 metrů vysokou rozhlednou je dnes v majetku církve. Dříve byla přístupná pouze párkrát do roka v době konání církevních akcí. Od roku 2006 je možné požádat o přístup provozovatele chaty na Kozubové. Z Milíkova vede k vrcholu žlutá turistická značka. Další výstupové trasy vedou z Košařisk a Dolní Lomné. K chatě Kozubová lze dojet autem, ale pouze s povolením. Z věže se nabízí pohled pouze severním a východním směrem na česko-slovensko-polské pohraničí, v ostatních směrech je výhled kryt okolními stromy.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kozubová v Beskydech - kaple s vyhlídkovou věží - Kudy z nudy

# data[].attributes.attachment_link.description
Kaple sv. Anny byla na Kozubové postavena z iniciativy faráře Ploszeka z Hnojníka v letech 1936-37. Na konci 90. let minulého století prošel objekt rozsáhlou venkovní a vnitřní rekonstrukcí, na kterou kromě věřících přispěly i okolní obce. Nedaleká turistická chata byla vystavěna v roce 1929 a svému účelu sloužila až do roku 1973, kdy vyhořela.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zámek v centru Bílska-Bělé je nejstarší památkově chráněnou stavbou na území historického města Bílska. Podle legendy se měl kdysi na jeho místě nacházet hrádek loupežníků přepadávajících tamtudy projíždějící kupce. Opolský kníže Kazimír († 1229/30) měl onu pevnost dobýt, loupežníky pobít a na tomto místě postavit lovecký hrádek, jenž se časem různými přestavbami proměnil v okázalý hrad, ze kterého se vyvinulo město Bílsko.

Nejstarší části jsou ze 14. století, během následujících věků byl hrad rozšiřován a přestavován na zámek. Jedná se o typ městského zámku, jenž byl od začátku součástí bílských opevnění a zároveň i nejpevnějším bodem jeho hradeb. Po staletí plnil úlohu slezské strážní pevnosti, nejdříve střežící hranice těšínského a osvětimského údělného knížectví, od poloviny 15. století pak česko-polskou a konečně od roku 1526 rakousko-polskou státní hranici. Od konce 16. století postupně ztrácel obrannou funkci a stále více se měnil na šlechtickou rezidenci. Současná podoba zámku pochází z doby poslední velké přestavby ve 2. polovině 19. století, která v úplnosti překryla jeho dřívější slohové rysy. V letech 1899-1973 se na místě, kde lze v současnosti od východu spatřit cihlovou opěrnou zeď, nacházel sled tzv. tržnic, tvořících působivě architektonicky ztvárněnou základnu zámecké budovy. Tržnice byly bohužel během rozšiřování ulice Zamkowa strženy.

Zámek postavený Piastovci vládnoucími v Těšínském knížectví sloužil více než dvě století jako jedno z jejich sídel. Od roku 1572 byl správně-ekonomickým centrem samostatného bílského stavovského panství, jemuž vládli zástupci šlechtických rodin Promnitzů, Schaffgotschů, Sunneghů, Solmsů a Haugwitzů. Roku 1752 bylo stavovské panství povýšeno na knížectví a přešlo do rukou rodiny Sułkowských. Bílské knížectví existovalo do roku 1849, kdy se při zavádění moderního územně správního členění v Rakousku, jež rušilo staré feudální struktury, stalo součástí politického okresu bílského. Samotný zámek a řada statků v okolí města zůstaly v držení Sułkowských až do roku 1945. Po 2. světové válce zámek převzal stát a učinil z něj sídlo mnoha kulturních institucí, včetně muzea. Od roku 1983 je jeho jediným provozovatelem muzeum, které je veřejnou kulturní institucí samosprávy slezského vojvodství. Od roku 2001 se jmenovalo Muzeum v Bílsku-Bělé, od konce roku 2013 to je Historické muzeum v Bílsku-Bělé.
Zámek knížat Sułkowských - stálé expozice

# data[].attributes.attachment_link.description
Zámek v centru Bílska-Bělé je nejstarší památkově chráněnou stavbou na území historického města Bílska. Podle legendy se měl kdysi na jeho místě nacházet hrádek loupežníků přepadávajících tamtudy projíždějící kupce. Opolský kníže Kazimír († 1229/30) měl onu pevnost dobýt, loupežníky pobít a na tomto místě postavit lovecký hrádek, jenž se časem různými přestavbami proměnil v okázalý hrad, ze kterého se vyvinulo město Bílsko.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Obec Hnojník ( polsky Gnojnik, německy Hnoinik) se rozprostírá na řece Stonávce v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Asi 11 % obyvatelstva tvoří polská menšina.

Jméno osady bylo odvozeno od nějakého potoka označovaného přívlastkem hnojný (charakteristického špinavou, zakalenou vodou).

První zmínka o vesnici pochází z roku 1305 (seznam vesnic platících desátky biskupovi ve Vratislavi). Od 1445 roku se uvádí jako samostatné plně svobodné panství s vrchnostenským sídlem ve vlastnictví šlechtické rodiny Staška z Hnojníka. Ve vlastnictví těšínského knížete byl Hnojník od r. 1483, avšak od počátku 16. století se v jeho držení vystřídaly různé šlechtické rody (Pelhřimové z Třankovic, Tlukové z Tošanovic, Marklovští ze Žebráče a další). V roce 1736 se Hnojnik stal sídlem rodiny baronů Beessů z Chrostiny, kteří zde zanechali palác z konce 18. století. V roce 1785 byla postavena evangelická škola.

Obec se vyvinula až po zprovoznění železniční trati Frýdek-Těšín v roce 1888. Obyvatelé obce se zaměřili na aktivity v sociálně-ekonomických organizacích. V roce 1909 založili spořitelní a půjčovní společnost, v roce 1913 dobrovolný hasičský sbor, v roce 1921 zemědělské sdružení. V lednu 1889 nastoupil do polské evangelické školy ve Hnojnku učitel Jan Kubisz - básník a velebitel Těšínského Slezska. Podle rakouského sčítání lidu z roku 1910 měla obec 566 obyvatel, z toho 512 (90,5%) Poláků, 20 (3,5%) Němců a 34 (6,0%) Čechů. V roce 1931 byla v obci otevřena česká škola. Během nacistické okupace zemřelo 5 obyvatel obce.

V obci se narodil Adam Makowicz (vlastním jménem Matyszkowicz), polský světoznámý skladatel a jazzový pianista (žije v USA).

S účinností od 1. července 1990 se z obce Hnojník vyčlenily části Dolní Tošanovice, Horní Tošanovice, Řeka, Smilovice, Střítež, Třanovice a Vělopolí a vytvořily se z nich samostatné obce.

V obci jsou otevřeny dvě základní školy - s českým vyučovacím jazykem (Masarykova ZŠ a MŠ Hnojník) a polským vyučovacím jazykem (Szkoła Podstawowa i Przedszkole im. Jana Kubisza Gnojnik).

# data[].attributes.attachment_link.description
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Obec Hnojník ( polsky Gnojnik, německy Hnoinik) se rozprostírá na řece Stonávce v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji. Žije zde obyvatel. Asi 11 % obyvatelstva tvoří polská menšina. Jméno osady bylo odvozeno od nějakého potoka označovaného přívlastkem hnojný (charakteristického špinavou, zakalenou vodou).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Kostel Prozřetelnosti Boží v Šenově je římskokatolický barokní kostel postavený v roce 1764 podle projektu architekta Jakuba Pánka. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Kostel bývá označován jako „barokní perla Slezska".

Výstavba kostela

Základní kámen ke stavbě nového kostela posvětil 8. listopadu 1764 frýdecký arcikněz Karel Josef Ibram ze Suché. Na stavbu kostela byl použit kámen z panství Polská Ostrava. Stavba trvala necelý rok a byla dokončena v průběhu roku 1765. Projekt kostela bývá spojován se stavebním mistrem Jakubem Pánkem.

Dokončený kostel Prozřetelnosti Boží byl vysvěcen v neděli 9. srpna 1772 vratislavským biskupem Filipem Gotthardem Schaffgotschem.

1. PINDUR, David. Kostel Prozřetelnosti Boží v Šenově. Od rodové nekropole Skrbenských z Hříště k „barokní perle Slezska". In: MEZIHORÁKOVÁ, Klára. Památky Těšínského knížectví. Praha: Artefactum, 2016. Dále jen Pindur (2016). . S. 101-118.

2. MARTINCOVÁ, Dagmar. Nástin činnosti stavitele Jakuba Pánka na severní Moravě. In: Sborník památkové péče v severomoravském kraji I. Ostrava: [s.n.], 1971. Dále jen Martincová (1971). S. 133-134.

Literatura

HRČKOVÁ, Michaela. Jan Schubert (asi 1743-1792) a vnitřní výzdoba kostela Prozřetelnosti Boží v Šenově. In: MEZIHORÁKOVÁ, Klára. Památky Těšínského knížectví. Praha: Artefactum, 2016. . S. 121-133.

MÜLLER, Karel. Heraldické památky Těšínska. Český Těšín: Muzeum Těšínska, 2012. 175 s. .

PINDUR, David. 250 let kostela Prozřetelnosti Boží v Šenově. Šenov: Římskokatolická farnost Šenov u Ostravy, 2014. 27 s. .

PINDUR, David. Zaniklý dřevěný kostel sv. Mikuláše v Šenově v historickém a kulturním kontextu. . 2015, roč. 58, čís. 1, s. 3-26. ISSN 0139-7605.

PINDUR, David. Kostel Prozřetelnosti Boží v Šenově. Od rodové nekropole Skrbenských z Hříště k „barokní perle Slezska". In: MEZIHORÁKOVÁ, Klára. Památky Těšínského knížectví. Praha: Artefactum, 2016. . S. 101-118.

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.title
Kostel Prozřetelnosti Boží (Šenov) - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Kostel Prozřetelnosti Boží v Šenově je římskokatolický barokní kostel postavený v roce 1764 podle projektu architekta Jakuba Pánka. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Kostel bývá označován jako „barokní perla Slezska". Základní kámen ke stavbě nového kostela posvětil 8. listopadu 1764 frýdecký arcikněz Karel Josef Ibram ze Suché.

# data[].attributes.attachment_link.title
Těšínské Slezsko | Archeopark Chotěbuz-Podobora

# data[].attributes.attachment_link.description
Těšínské Slezsko je region v severovýchodní části Moravskoslezského kraje. Najdete zde moderní města, klidné hory, lázně a atraktivní zábavu pro celé rodiny.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Přepnout obsah

Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Tento článek je o obci na Těšínsku. O městě v Německu pojednává článek Chotěbuz (Německo).

přibližně 1 400 Chotěbuz ( polsky Kocobędz, německy Kotzobentz) je obec v okrese Karviná na historickém území Těšínského Slezska. Žije zde [1] obyvatel.

Název

Jméno vesnice bylo odvozeno (praslovanskou přivlastňovací příponou -jь pro mužský rod) od osobního jména, jehož praslovanská podoba byla Chotěbǫdъ (v jeho druhé části byl slovesný základ tvarů budu, budeš atd.). Toto osobní jméno v češtině pravidelnými hláskovými změnami získalo podobu Chotěbud (od něj bylo odvozeno jméno Chotěbudic na jihozápadě Moravy), zatímco téměř všechny písemné doklady jména Chotěbuzi ukazují zakončení -banz, -ben(d)z, které je typické pro polštinu a její nářečí, případně pro přechodná nářečí polsko-česká (jen z roku 1447 je doloženo české zakončení -budz). Význam (původně mužského) místního jména byl "Chotěbudův majetek". Teprve koncem 19. století bylo jméno upraveno podle českého hláskosloví. Německé jméno se vyvinulo z polského, v místní lidové mluvě se používá tvar Kocybync.[3]

Historie

První písemná zmínka o Chotěbuzi byla v listině ze dne 26. května 1229[4] papeže Řehoře IX., kterou potvrdil a vyjmenoval výčet desátků z vesnic pro týnecké opatství, a které již dříve listinou z 7. prosince 1227[5] daroval týneckému opatovi Lutfrydovi[pozn. 1][6] vratislavský biskup Vavřinec Doliveta.[pozn. 2][7][8]

V roce 1447 se stala součásti fryštátského panství. V 16. století pak součásti těšínského knížecího dvora. Od roku 1592 pak byla v držení řady šlechticů, viz článek Zámek Chotěbuz. Po sekularizaci řádu v roce 1559 a předání obce knížetem Václavem Adamem svému kancléři Wacłavu Rudzkiemu byl postaven kamenný zámek a kruhová věž, které existují dodnes. V roce 1782 proběhla pozdně barokní přestavba panství a v roce 1840 byl přeměněn na lovecký zámeček . V roce 1872 byla v budovách otevřena Slezská národní zemědělská škola, která fungovala až do roku 1923. Podle rakouského sčítání lidu v roce 1910 měl Chotěbuz 592 obyvatel, z nichž 563 (95,1%) bylo polsky, 25 (4,2) německy a 4 (0,7%) česky mluvicích, 262 (44,3%) byli katolíci, 327 (55,2%) byli evangelici a 3 (0,5%) bylo jiného vyznání[9].

V roce 1975 byla obec Chotěbuz připojena k Českému Těšínu, od něhož se opět oddělila dne 1. ledna 1998.[10][11]

V roce 1991 byl v obci postaven a slavnostně otevřen jeden z největších mostů v Evropě, který spojuje Českou republiku s Polskou republikou. Zároveň patří mezi největší hraniční přechody v České republice.

Rekonstrukce elektrifikace obce proběhla do roku 1967 mimo části Podobora. Plynofikace začala v roce 1987. Obec má dokončenou vodovodní síť v roce 1997. Nová telefonní ústředna byla vybudována v roce 1998 a mohlo tak proběhnout celoplošné napojení obce.

Současnost

Sídelní strukturu tvoří tři katastrální území: Chotěbuz, Zpupná Lhota a Podobora. Část katastru obce se nachází na důlním poli Dolu ČSM.

V obci žije přibližně 1 400[1] obyvatel. Část z nich tvoří polská menšina. Nachází se zde archeopark[12], soustava bunkrů postavených za první republiky v roce 1937- 1938[13], Rybí dům[14], jezdecký klub - JK Chotěbuz o.s.[15], kulturní dům, zámek a hláska, mateřská školka a základní škola.

Pamětihodnosti

Obyvatelstvo

Rok

1869

1880

1890

1900

1910

1921

1930

1950

1961

1970

1980

1991

2001

2011

2021

Počet obyvatel

878

975

1 014

1 016

1 173

1 364

1 539

1 377

1 240

1 113

1 234

990

1 033

1 122

1 329

Počet domů

118

135

132

140

150

169

211

245

241

256

294

290

294

360

422

Odkazy

Poznámky

Reference

1. ↑ a Český statistický úřad: Počet obyvatel v obcích - k 1. 1. 2022. Praha. 29. dubna 2022. Dostupné online. [cit. 2022-05-02]b c

2. ↑ Český statistický úřad: Výsledky sčítání 2021 - otevřená data. Dostupné online. [cit. 2022-04-18]

3. ↑ Hosák, Šrámek: Místní jména na Moravě a ve Slezsku I, Praha 1970, str.

4. ↑ KĘTRZYŃSKI, Wojciech (ed.): Kodeks dyplomatyczny klasztoru tynieckiego. Tom. I., Lwow 1875, č. XI b, s. 24: „... illibata permaneant decimas villarum de Orlowa, Dubrowa, Koczobontz, Cierlitzko, maiori Gorzice, Uchylsko, Ostrawa, Wierbica, Zablocie, Zukov, Lachanty et Golkowice, decimas de sortibus in Kozle pertinentibus ad castellaturam de Racziborz circa Rybnik, quas venerabilis frater noster Laurentius Vratislaviensis episcopus de assensu capituli sui monasterio vestro pia liberalite concessit, prout in litteris inde cofectis plenius continetur."; Také Němec Emerich, Listinář Těšínska (Codex diplomaticus Ducatus Tessinensis), Sbírka listinného materiálu k dějinám Těšínského Pobeskydí, 1155-1399, č. 6, s. 11.

5. ↑ APPELT, Heinrich (ed.): Schlesisches Urkundenbuch, č. 280, s. 206: „Eapropter, dilecti in domino filii, vestris iustis postulationibus grato concurrentes assensu villam, que dicitur Orlowa, cum omnibus iuribus et pertinentiis, sicut eam iuste et pacifice possidetis, vobis et per vos monasterio vestro auctoritate apostolica confirmamus et presentis scripti patrocinio communimus."; BAKALA, Jaroslav: Z nejstarších dějin Orlové s. 12,; ADAMUS, Alois: Z dějin Orlové, s. 16

6. ↑ Tiskovina Práce, Ročník 6, Číslo 7. [s.l.]: Julius Kittl v Moravské Ostravě, 1896 (16. února). Dostupné v archivu pořízeném dne 2020-06-04. S. Strana 7/8. Archivováno 4. 6. 2020 na Wayback Machine.

7. Dějiny ↑ Ostravy 1967, K výročí 700 let založení města, Profil 1967

8. ↑ Historický lexikon obcí České republiky 1869-2005, II. díl. Praha: Český statistický úřad, 2006. ISBN 80-250-1311-1 . S. 190.

9. ↑ Souhrnná historie změn 1996-2012a prohlížeče ÚIR-ZSJ[nedostupný zdroj ]

Literatura

Makowski Mariusz: Šlechtická sídla na Těšínském Slezsku - Szlacheckie siedziby na Śląsku Cieszyńskim. Český Těšín; Cieszyn, Regio; Muzeum Śląska Cieszyńskiego, 2005. 350 s. ISBN 80-239-6051-2 .

Související články

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Přepnout obsah Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Tento článek je o obci na Těšínsku. O městě v Německu pojednává článek Chotěbuz (Německo). přibližně 1 400 Chotěbuz ( polsky Kocobędz, německy Kotzobentz) je obec v okrese Karviná na historickém území Těšínského Slezska. Žije zde [1] obyvatel.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Błogocice ( czes. Blahotice, niem. Blogotzitz lub Blogotitz) - dawniej wieś, a od 1923 roku południowa część Cieszyna, położona nad potokiem Puńcówka.

Pierwsza wzmianka pochodzi z 1447 roku. Funkcjonował tu wówczas folwark książęcy. Na przełomie XVI i XVII wieku jej właścicielami byli Sobkowie. W XVII wieku jej właścicielami byli Wildauowie: w 1661 r. cieszyński kupiec Andrzej Wildau i jego prawi potomkowie otrzymali oprócz herbu, klejnotu, szlachectwa czeskiego, prawa do używania czerwonego wosku w pieczęciach także honorowy tytuł von Lindenweiß auf Blogotitz. Później włości błogocickie znajdowały się w posiadaniu Mitmayerów, Marklowskich i Spensów, a od końca XVIII wieku cieszyńskich Habsburgów (w 1797 r. Błogocice weszły w skład dóbr Komory Cieszyńskiej).

Według austriackiego spisu ludności z 1900 w 20 budynkach w Błogocicach (Blogotitz) będących częścią gminy Sibica (Schibitz) mieszkało 218 osób. z tego 94 (43,1%) mieszkańców było katolikami a 124 (56,9%) ewangelikami, 200 (91,7%) było polsko- a 18 (8,3%) niemieckojęzycznymi. Według spisu z 1910 roku Błogocice miały już 327 mieszkańców zamieszkałych w 27 budynkach na obszarze 129 hektarów, co dawało gęstość zaludnienia równą 253,5 os./km², z czego 325 było zameldowanych na stałe, 177 (54,1%) było katolikami a 150 (45,9%) ewangelikami, 222 (68,3%) było polsko- a 103 (31,7%) niemieckojęzycznymi.

W 1920 nastąpiło podzielenie Śląska Cieszyńskiego jak również gminy Sibica wzdłuż Olzy. Błogocice położone na prawym brzegu znalazły się w granicach Polski i utworzyły samodzielną wieś, a 3 lata później, 26 lipca 1923, zostały włączone w granice administracyjne Cieszyna, zaś Sibica położona na zachód od rzeki znalazła się w Czechosłowacji, w granicach Czeskiego Cieszyna od 1947.

W 1997 jednostkę urbanistyczną Błogocice (obejmującą również południową część dawnego Bobrka z osiedlem Mały Jaworowy i Cieszyna z dawnymi koszarami wojskowymi) zamieszkiwało 5126 z 38115 mieszkańców Cieszyna (13,4%).

Początkowo był to folwark książąt cieszyńskich z połowy XV wieku. Przebudowany w I poł. XVI wieku na dwór obronny w stylu renesansowym przez ród Mitmayerów. Później wielokrotnie zmieniał zarządców, którymi były szlacheckie rody Sobków, Marklowskich, Spensów a w XVIII wieku także Habsburgów. W 1789 r. we dworze tymczasowo mieszkały elżbietanki, gdy ich klasztor przy cieszyńskim Rynku spłonął podczas wielkiego pożaru miasta w 1789 r. Przebudowy, w tym ostatnia z 1909 r. dokonana przez Stonawskich, zatarły pierwotny charakter budowli. Dziś jest to dwukondygnacyjna wieża z przylegającym do niej piętrowym budynkiem. Obiekt jest obecnie własnością prywatną. Przed dworem, na skrzyżowaniu ulic Stefana Żeromskiego i Władysława Reymonta, stoi figura św. Jana Nepomucena z 1729 r.

Willa przy ul. Błogockiej 19 w Cieszynie (tzw. willa rodziny von König; obecnie siedziba szkoły) wraz z najbliższym otoczeniem;

Obiekt wybudowany w 1905, wg projektu Franza Burkerta; po 1945 budynek przejęło państwo, od lat 50. XX w. był tu internat, a od 1990 (obecnie Katolicka Szkoła Podstawowa, prowadzona przez Stowarzyszenie „Dziedzictwo św. Jana Sarkandra" w Cieszynie).

Na obszarze dawnych Błogocic położone są dwa rezerwaty przyrody:

poza nimi istnieją także:

Park pod Wałką - posiadający ścieżkę zdrowia, plac zabaw, kemping Olza i przystań kajakową na tzw. kanale ulgi - lewym korycie Młynówki. Rosną tu dęby czerwone, pochodzące z Ameryki Północnej.

zespół przyrodniczo-krajobrazowy Lasek Miejski w Błogocicach - utworzony na skarpie nad Olzą w 2002 r. na powierzchni ponad 4 ha. Obszar ten praktycznie w całości porastają zbiorowiska leśne: podgórski las brzostowo-jesionowy, grąd subkontynentalny z podzespołem ciepłolubnym oraz fragmenty lasów o charakterze łęgów. Obszar tego zespołu przyrodniczo-krajobrazowego łączy dwa rezerwaty: „Lasek Miejski nad Olzą" oraz „Velke Doly" położony w granicach Trzyńca i Czeskiego Cieszyna na terenie Republiki Czeskiej

Przez Błogocice przebiegają trasy spacerowe po Cieszynie:

Trasa spacerowa rezerwatów[10] (jej dokładny przebieg można obejrzeć na mapie tutaj LINK)

Trasa spacerowa osiedlowa[11]

a także następujące trasy rowerowe:

Przez Błogocice przebiega trasa autobusów PKS Cieszyn Sp. z o.o. kursujące relacją: Cieszyn - Leszna Podlesie i Cieszyn - Cisownica Pod Tułem oraz BUS-y prywatnego przewoźnika TRANSBUS kursującego na trasie Cieszyn - Leszna Podlesie. Do Błogocic dojeżdżają autobusy ZGK Cieszyn Sp. z o.o. linii miejskiej nr 10. W Błogocicach znajduje się kilka przystanków: ul. Żeromskiego/Las (ZGK), Błogocice (ZGK), al. Łyska/Las (ZGK, PKS i TRANSBUS) oraz przystanek słupkowy funkcjonujący w okresie letnich wakacji (lipiec, sierpień) zlokalizowany przy Kąpielisku Miejskim (obowiązuje tylko w ZGK Cieszyn Sp. z o.o., przystanek al. Łyska/Basen).

Nowak Krzysztof, Koncepcje rozwoju gospodarczego Cieszyna w okresie międzywojennym (1920-1939), w: Z badań nad dziejami politycznymi i społeczno-gospodarczymi Cieszyna od średniowiecza do czasów współczesnych, red. Idzi Panic, Cieszyn 2005, s. 95.

Władysław Sosna: Cieszyn. Przewodnik krajoznawczy. Cieszyn: Offsetdruk i Media Sp. z o.o., 2005, s. 165-170. ISBN 83-918061-9-7 .

Linki zewnętrzne

# data[].attributes.attachment_link.title
Błogocice (Cieszyn) - Wikipedia, wolna encyklopedia

# data[].attributes.attachment_link.description
Błogocice ( czes. Blahotice, niem. Blogotzitz lub Blogotitz) - dawniej wieś, a od 1923 roku południowa część Cieszyna, położona nad potokiem Puńcówka. Pierwsza wzmianka pochodzi z 1447 roku. Funkcjonował tu wówczas folwark książęcy. Na przełomie XVI i XVII wieku jej właścicielami byli Sobkowie. W XVII wieku jej właścicielami byli Wildauowie: w 1661 r.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Slezskoostravský hrad

Muzea a atrakce, TOP 10 ZAVŘENO

Od 9. 1. 2023 uzavřeno. O zahájení turistické sezóny bude informováno na webu a sociálních sítích hradu.

Kamenná tvrz z 13. století leží prakticky nadohled od centra města a vybízí tak k návštěvě, i když máte na objevování Ostravy jen velmi omezený čas. Stačí se z Výstaviště Černá Louka pustit po pěším můstku přes řeku Ostravici, projít kolem jejího soutoku s Lučinou a už jste u kamenné stavby zasazené v zeleni, která dnešní podobu získala až po rekonstrukci v roce 2004.

Proč hrad neminout?

Po zmíněné rekonstrukci se Slezskoostravský hrad stal jedním z nejoblíbenějších ostravských turistických cílů. Díky své poloze na průsečíku oblíbených cyklostezek je hrad předurčen k tomu, aby se stal vyhledávaným výletním místem nabízející návštěvníkům nejen odpočinek, ale také pohled do ostravské historie v atraktivních expozicích.

Samotný areál není příliš rozsáhlý, ale je pečlivě udržovaný a můžete se zde procházet po nádvoří, hradní pevnosti nebo věži. Ve vnitřních prostorech jsou k vidění expozice o historii hradu, města či celého regionu. V červnu a září o víkendech a svátcích, v červenci a srpnu po celý týden, je možné prohlédnout si hrad také v rámci prohlídek s průvodci. Mimo tyto dny se do areálu můžete podívat v klidu sami.

Vyberte si z mnoha kulturních akcí

Hrad se pro Ostravu stal hlavně skvělým místem k pořádání nespočtu kulturních a společenských akcí, při nichž je využíván nejen areál nádvoří, ale také přilehlý amfiteátr. A tak si zde můžete užít Majáles, Festival v ulicích, Letní shakespearovské slavnosti, Jazz Open, různé jarmarky a v zimě třeba tradiční výstavu Betlémů. Pokud se sem tedy chystáte, zavítejte nejprve na web hradu do sekce aktuality a třeba se zrovna v den vaší návštěvy nějaká zajímavá akce koná.

S čím návštěvu spojit?

Návštěvu Slezskoostravského hradu lze skvěle spojit s dlouhou procházkou kolem Ostravice a návštěvou rozsáhlého parku Komenského sady nebo s putováním po okružní naučné stezce Slezská Ostrava , jejíž jedno zastavení je právě u hradu. Případně si se udělejte jen krátkou procházku z Masarykova náměstí nebo se vydejte po cyklostezce podél řeky Ostravice a Slezskoostravský hrad využijte jako místo ke krátké zastávce a odpočinku.

Pro koho je návštěva vhodná?

V areálu nenajdete vyloženě vyžití pro malé děti, ale pokud jim povykládáte něco o historii, jistě návštěvu také ocení. Naopak dospělí či senioři si návštěvu klidného areálu velmi užijí.

Pár zajímavostí na závěr:

Bývalé sídlo šlechticů vlivem důlní činnosti pokleslo za dobu své existence o neuvěřitelných 16 metrů.

Za druhé světové války byl Slezskoostravský hrad poškozen při leteckém bombardování Ostravy v roce 1944.

Platí zde sleva 20 % ze vstupného pro držitele OSTRAVACARD!!!
Jak se sem dostanete:

Zadejte název zastávky nebo ulice, odkud chcete vyrazit, a najděte si nejlepší dopravní spojení.

# data[].attributes.attachment_link.description
Od 9. 1. 2023 uzavřeno. O zahájení turistické sezóny bude informováno na webu a sociálních sítích hradu. Kamenná tvrz z 13. století leží prakticky nadohled od centra města a vybízí tak k návštěvě, i když máte na objevování Ostravy jen velmi omezený čas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Životice ( polsky Żywocice, německy Zywotitz, Žywotitz, dříve Ziwotitz) je součást statutárního města Havířov v okrese Karviná, v Moravskoslezském kraji. K Havířovu byla původní obec připojena v roce 1960.

Do městské části zajíždí linky MHD Havířov č. 402, 413 a 420. Východní část obce protíná silnice II/474 a západní část silnice III/4742, která je v celé své délce součástí tzv. Těrlického okruhu, na kterém se každý rok v srpnu konají motocyklové závody o Havířovský zlatý kahanec. Životice jsou známé také tradičním pěstováním jablek a dalších plodin pod záštitou společnosti Sady Životice.

Odehrála se zde tzv. životická tragédie, kdy 6. srpna 1944 němečtí vojáci zavraždili 36 vesničanů, většinou místních Poláků.

# data[].attributes.attachment_link.description
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Životice ( polsky Żywocice, německy Zywotitz, Žywotitz, dříve Ziwotitz) je součást statutárního města Havířov v okrese Karviná, v Moravskoslezském kraji. K Havířovu byla původní obec připojena v roce 1960. Do městské části zajíždí linky MHD Havířov č. 402, 413 a 420.

# data[].attributes.attachment_link.title
Soubor:Těrlicko, Jaškovská krčma.jpg – Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Bukovec ( polsky Bukowiec, německy Bukowetz) je pohraniční obec v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji, 18 km jihovýchodně od Třince. Na katastru obce o rozloze 1 705 ha se nachází nejvýchodněji položené místo v ČR, . Žije zde obyvatel, z nichž se asi třetina hlásí k polské národnosti. V obci je také Hraniční přechod Bukovec-Jasnowice na Česko-polské státní hranici.

Bukovec je nejstarší vesnicí beskydské části Těšínského Slezska, jejíž výsadní postavení (i když v kopiích) se dodnes zachovalo. Z jejich četby víme, že v roce 1353 těšinský kníže Kazimierz I daroval Petrovi jménem Gros a jeho potomkům Ulgarský les nad potokem Bukovec, pokrývající 60 frankovských lánů, aby založil obec na německém právu. Toto privilegium pak potvrdil roku 1563 kníže Wacław Adam a podruhé roku 1604 kníže Adam Wacław. Název obce pochází z názvu zmíněného potoka Bukowiec a poprvé se uvádí v roce 1523. Zajímavá je historie místního školství. Podle tradice byl prvním bukovským učitelem kovář Sikora, který učil děti psát a číst ve své kovárně. K psaní na plochých měkkých břidlicových dlaždicích děti používaly hřebíky. První škola provozovaná katolickou farností z Jablůnkova pravděpodobně existovala již v roce 1792. Podle rakouského sčítání lidu v roce 1910 žilo v Bukowci 1043 lidí, z toho 1041 (99,8 %) byli Poláci a dva (0,2 %) byli Češi.

Pamětihodnosti

Stanisław Zahradnik, Struktura narodowościowa Zaolzia na podstawie spisów ludności 1880-1991, Trzyniec: s. n., 1991,(pol)

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.title
Bukovec (okres Frýdek-Místek) - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Bukovec ( polsky Bukowiec, německy Bukowetz) je pohraniční obec v okrese Frýdek-Místek v Moravskoslezském kraji, 18 km jihovýchodně od Třince. Na katastru obce o rozloze 1 705 ha se nachází nejvýchodněji položené místo v ČR, . Žije zde obyvatel, z nichž se asi třetina hlásí k polské národnosti.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nejstarší horská chata v Beskydech Prašivá už vyhlíží své 100. narozeniny

# data[].attributes.attachment_link.description
FOTOGALERIE/ Nejstarší česká horská chata ve Slezských Beskydech se pomalu připravuje k významnému výročí. V příštím roce to bude už 100 let, kdy se na kopci Prašivá postavila za rekordních šest měsíců první chata.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Rotunda svatého Mikuláše a svatého Václava v Těšíně ( polsky Rotunda św. Mikołaja w Cieszynie) je románská rotunda, postavena v druhé polovině 11. století. Plnila funkci hradního kostela a zámecké kaple.

V 50. letech 20. století historici odhadovali datum jejího vzniku na první polovinu 11. století. Poslední výzkumy ukázaly, že mohla být postavena teprve okolo roku 1180.

Rotunda byla postavena za zdmi hradu na tzv. Zámeckém vrchu ( polsky Góra Zamkowa), který byl postaven v 10. století až první polovině 11. století. První zmínka o rotundě byla z roku 1223, kdy je zmíněna kaple sv. Mikuláše, která má povinnost odvodu desátku klášteru norbertánek v Rybniku.

Způsob zdění obvodových stěn je velmi podobný tomu, jakým byl postaven kostel Svatého Jiljí v Inowlodzí ( polsky kościoł św. Idziego w Inowłodzu). Koncem 13. století a po celé 14. století byla přestavována, a to spolu s knížecím zámkem, kdy došlo k výměně dřevěných hmot za zděné hmoty. Románská rotunda byla vzhledem přizpůsobena gotickému sídlu, úroveň podlahy byla zvednuta o 2 metry, byla zazděna románská okna v apsidě, a byla vytvořena nové okna v gotickém stylu.

V roce 1484 při požáru Těšína vyhořela taktéž kaple, spolu se zámkem. Tato událost neměla vliv na její konstrukci.

V roce 1495 pštínský probošt Václav Hynal, který pocházel ze Stonavy, zaplatil oltář, který byl zasvěcen Boží prozřetelnosti, Panně Marii, Janu Křtiteli, svatému Erasmovi a svatému Václavovi ( polsky p. w. Opatrzności Bożej, Najświętszej Marii Panny, Jana Chrzciciela, św. Erazma oraz św. Wacława). To dalo později základ pro zasvěcení rotundy sv. Václavovi.

V roce 1653, když zemřela kněžna Alžběta Lukrécie, poslední z dynastie Piastovců, rotunda pozbyla charakter zámecké kaple. Od té doby, spolu s Těšínem, byla součásti Těšínské komory, kterou založili Habsburkové. Noví správci majetku se o rotundu příliš nezajímali, přesto však byla zachována. V roce 1722 a 1755 bylo zapsáno, že rotunda je: " stará, krytá kupolí, a dva dny v roce na sv. Václava a sv. Mikuláše, se v ní konají bohoslužby". V počátku panování Habsburků sloužila jako sklad nářadí, které bylo používáno pro údržbu tzv. božích sadů (polsky sądów bożych) a později jako sklad zbraní.

V období přestavby dolního zámku ( 1838- 1840), byly románské zdi svatyně obezděny cihlou, byly vytvořeny nová větší okna, byla položena nová plechová krytina a byla zvýšena vnitřní úroveň lodě a úroveň venkovního terénu. Rotunda byla do poloviny obsypána zeminou. Románská kaple získala neoklasicistní vzhled fasády, čímž byla přizpůsobena vzhledu zámku. Projekt romantického pavilonu vypracoval Josef Kornhäusel. Vnitřek rotundy ozdobil neogoticky, dřevěným oltářem a obrazem sv. Václava.

V období druhé světové války, na základě výsledků výzkumu, který vedl německý archeolog Georg Raschke (13. února 1903, Kluczbork, Polsko - 19. července 1973, Norimberk, Německo), byly odstraněny vnitřní a venkovní omítky. Následně byl proveden první průzkum rotundy. Výsledkem těchto prací bylo, že došlo k odkrytí zbytků " in situ", vč. základen románských sloupů a zazděného schodiště do chrámové lodi.

Další archeologické a konzervační práce byly prováděny v letech 1947- 1952. Konzervační práce byly vedeny Z. Gawlikem v letech 1949- 1955, kdy došlo k rekonstrukci empory, byly odkrytá prvotní okna, oltářová nika a podlahy, čímž byl rotundě navrácen prvotní románský vzhled.

Po druhé světové válce se rotunda stala turistickým místem. První bohoslužba zde byla sloužena po dlouhé přestávce ( 50 let) dne 6. prosince 1997, a byla spojena s novým vysvěcením svatyně.

Rotunda je postavena z plochých ( placatých) z vápence tesaných bloků, které tvoří fasádu a vnitřek. Na půdorysu kruhu je apsida o tvaru podkovy. Prostor mezi ostěním byl naplněn rozbitým kamenem a sutí, která je pojena vápennou maltou. Kruhová loď je kryta kopulí ze soustředných kamenů ( apsinoidní půlkupole).

V severní části lodi jsou jednostupňové schody vedoucí k empoře, jde o druh balkonu, který je podepřen na sloupech a polostolech ( umístěných od západní strany). Empora je ve zdi, která má tloušťku 1,75 m. Na vrcholu schodů vedoucích k galerii je zazděný románský portál, který zdobil chodbu do palatia, sídla kastelána, pro kterého byla galerie určena. Polokruhová apsida, na kterou vedou tři schody, směřuje na východ. Apsida byla oddělena vnitřním odskokem a byla zakončena kulovou klenbou (). Oltářní mensa je umístěná v apsidě, a je místem pro relikvie nebo svaté oleje.

Podobnou funkci plní také výklenek v jižní zdi, v gotickém cihlovém prvku, pod kterým jsou tři malé kulaté otvory pro hašení svíček. V apsidě se nacházejí dvě dvojitá prosklená románská okna. Dvě úzká štěrbinová okna osvětlují horní část lodi. Loď byla také osvětlena štěrbinovými okenními otvory, umístěnými ve 3/4 výšky zdi. Na duhovém oblouku, který odděluje hlavní loď od apsidy, byly nalezeny stopy gotické malířské výzdoby z druhé poloviny 15. století, s motivem kružby. Loď byla kryta kopulí se soustředným uspořádáním kamenů.

Výška lodi je 13 metrů, apsida má 6,8 metrů a celková výška rotundy je asi 15 metrů. Vstup do rotundy je umístěn na západní straně.

Z vnějšku na místě schodiště je stěna hrubší a tvoří druh arkýřového okno visící na krakorcích. Střechy nad hlavní lodí a apsidou jsou kónické a pokryté šindelem.

Klasicistní přestavba v roce 1839 podle návrhu Josefa Kornhäusela byla spojena s rozbitím velkých, půlkruhových oken a oklepání omítek fasády. V letech 1947- 1955 byla provedena památková péče, během které byla rotunda obnovena do původní podoby a to na základě dochovaných fragmentů, kdy v západní části byla rekonstruována empora.

Sv. Václav, druhá polovina 18. století, olejomalba, součást rotundy

Obecně se přijímá, že patrony rotundy jsou sv. Mikuláš a sv. Václav. V listině z roku 1223, ve kterém byl zmíněn zcela poprvé jakýkoliv sakrální objekt na území Těšína, se objevuje zápis: " ecclesia sancti Nicolai". Z dochovaného textu však nevyplývá zcela jasně, že v listině uvedený kostel je shodný s rotundou na hradě.

Zdá se, že z analýzy několika málo dochovaných písemností a v kontextu osídlení místa, bylo možno usoudit, že kostel, který je zmíněn v listině vratislavského biskupa Vavřince Dolivety (polsky biskup wrocławski Wawrzyńiec) z roku 1223, byl kostel svatyní lokalizovanou mimo hrad, nejspíše tedy v podhradí. Je tedy pravděpodobné, že v Těšíně byly v první čtvrtině 13. století nejméně dva kostely: sv. Mikuláše v pozdějším " suburbiu", a rotunda na hradě.

Je vhodné zaměřit se na fakt, že v roce 1495 pštínský probošt Václav Hynal, který zaplatil za oltář, a který byl zasvěcen Boží prozřetelnosti, Panně Marii, Janu Křtiteli, svatému Erasmovi a svatému Václavovi ( polsky p. w. Opatrzności Bożej, Najświętszej Marii Panny, Jana Chrzciciela, św. Erazma oraz św. Wacława). V pozdějších dokumentech byla rotunda zapsána jako zámecká kaple pod patronací právě sv. Václava. Také dochované urbáře z 18. století dokládají onu patronaci sv. Václava.

Československo-polský spor o Těšínsko v letech 1919- 1920 způsobil, že kult sv. Václava jako tzv. "česky element" byl postupně záměrně oslabován. Nebylo přihlédnuto k faktu, že sv. Václav není pouze patronem Českých zemí, ale byl v roce 1436 uznán a ustálen jako jeden z čtyřech hlavních patronů Polského království, a to díky kardinálovi Zbyškovi Olešnickému. Nehledě na fakt, že několik piastovských knížat nosilo jméno Václav:

Bohoslužby

Bohoslužba bývá sloužena jednou ročně, a to 6. prosince, na svátek sv. Mikuláše.

Zajímavosti

Rotunda byla uvedena na příležitostní minci s nominální hodnotou 2 PLN. Mince byla vydána Polská národní banka, a patří do série Historické města v Polsku (polsky Historyczne Miasta w Polsce).

Návštěvní doba

Rotundu je možné navštívit denně, mimo několik vybraných dní ( Velikonoce a Vánoce):

Klíče od dveří do rotundy jsou k zapůjčení v pokladně Piastovské věže.

1. Narodowy Instytut Dziedzictwa: Rejestr zabytków nieruchomych - województwo śląskie. 2018-09-30.

2. Teresa Rodzińska-Chorąży, Zofia Jagosz-Zarzycka, Teresa Rodzińska-Chorąży, Zofia Jagosz-Zarzycka "Rotunda na Górze Zamkowej w Cieszynie - prace badawcze w 2013 roku" [dostęp 2018-08-16](ang.).

3. Janusz Spyra, Via Sacra. Kościoły i klasztory w Cieszynie i Czeskim Cieszynie, Cieszyn: Biuro Promocji i Informacji. Urząd Miejski w Cieszynie, 2008, s. 24

4. Izabela Rejduch-Samek, Jan Samek (red.), Katalog Zabytków Sztuki w Polsce. Tom VI. Województwo Katowickie, Katowice: Instytut sztuki Polskiej Akademii Nauk i Wojewódzki Konserwator Zabytków w Katowicach, 1974, s. 26-28.

5. Svaté oleje. www.iencyklopedie.cz [online]. [cit. 2019-03-12]. Dostupné online.

6. Teresa Rodzińska-Chorąży, Zofia Jagosz-Zarzycka: Rotunda na Górze Zamkowej w Cieszynie - prace badawcze w 2013 roku. [dostęp 2016-09-03].

7. Gappa Solutions, Znaczki Turystyczne - No. 173 Rotunda św. Mikołaja i Wieża Piastowska w Cieszynie, www.znaczki-turystyczne.pl [dostęp 2016-08-24].

8. Janusz Spyra, Via Sacra. Kościoły i klasztory w Cieszynie i w Czeskim Cieszynie, Cieszyn: Biuro Promocji i Informacji. Urząd Miejski w Cieszynie, 2008, s. 22-29

9. Cieszyn - Rotunda p.w. św. Mikołaja z poł. XI wieku | Album Romański Archivováno 3. 4. 2019 na Wayback Machine., albumromanski.pl [dostęp 2016-08-24].

Literatura

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.title
Rotunda svatého Mikuláše a svatého Václava - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Rotunda svatého Mikuláše a svatého Václava v Těšíně ( polsky Rotunda św. Mikołaja w Cieszynie) je románská rotunda, postavena v druhé polovině 11. století. Plnila funkci hradního kostela a zámecké kaple. V 50. letech 20. století historici odhadovali datum jejího vzniku na první polovinu 11. století.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Prezidentský palác s čestným dvorem

Sloupová místnost

Palác Koniecpolských ve Varšavě, dnešní prezidentský palác ( polsky Pałac Koniecpolskich, Pałac Lubomirskich, Pałac Radziwiłłów nebo Pałac Namiestnikowski, později Pałac Prezydencki) je městský palác ze 17. století na Krakovském předměstí na Královské cestě ve Varšavě.

Do roku 1818

Palác vznikal v letech 1643-1645 pod vedením Constantina Tencally pro hetmana Stanisława Koniecpolského a jeho rodinu. Od roku 1661 objekt vlastnil magnátský rod Lubomirských, který jej roku 1685 dále prodal mocnému rodu Radziwiłłů, který jej vlastnil do roku 1817. Za Radziwiłłů byl v letech 1694-1705 palác přestavěn architektem Augustynem Wincentym Loccim, Karolem Ceronim a Andrzejem Jeziornickým.

V letech 1720-1722 provedl Carlo Antonio Bay zásadními renovaci paláce a v letech 1755 až 1762 Jan Zygmunt Deybel přistavěl postranní křídla a vytvořil divadlo v hlavní budově. V roce 1818 Chrystian Piotr Aigner zrekonstruoval palác v klasicistním stylu a rozšířil boční křídla a část zahrad upravil v neorenesančním stylu.

V roce 1818, tři roky po vídeňském kongresu, se palác stal majetkem Polského království a stal se sídlem ruských místodržitelů, což mu vyneslo hanlivou přezdívku „Místodržitelský palác". Prvním namiestnikem byl generál Józef Zajączek. V roce 1821 vytvořil Camillo Laudino palácové náměstí se slavným lvem. Monumentální památník namiestnika Ivana Paskeviče (ve funkci v letech 1831 až 1856) postavený v roce 1870, byl odstraněn po znovuzískání polské nezávislosti v roce 1918.

V roce 1852 vyhořela část interiérů. Rekonstrukci provedl Alfons Kropiwnicki.

V meziválečném období byl palác oficiálním sídlem polského předsedy vlády a vlády a v postranních křídlech se nacházela kancelář Rady ministrů.

V letech 1918-1921 proběhla rekonstrukce interiéru paláce pod vedením Mariana Lalewicze a v roce 1924 byl spojen s novorenesanční stavbou Józefa Dietricha z roku 1870.

Během druhé světové války sloužil palác jako centrum pro Němce ve Varšavě. V tomto „německém domě" proběhla významná rekonstrukce, včetně dodnes nezměněných vyvýšení lvích podest u vchodu do nádvoří.

Při Varšavském povstání byl palác poškozen jen lehce a po adaptaci v letech 1947 až 1952 se opět stal sídlem Rady ministrů.

Po válce byl na palácovém náměstí umístěn pomník Józefa Poniatowského od sochaře Bertela Thorvaldsena, který dříve stával na náměstí Piłsudského před Saským palácem.

V roce 1955 byla podepsána Varšavská smlouva a v roce 1970 Varšavskou smlouvu podepsali také Józef Cyrankiewicz a Willy Brandt. Začátkem roku 1989 se zde konal kulatý stůl mezi představiteli komunistické vlády a opozicí Solidarity.

Od roku 1995 je palác sídlem polských prezidentů. Doposud zde sídlili prezidenti Lech Wałęsa, Aleksander Kwaśniewski, Lech Kaczyński, Bronisław Komorowski a Andrzej Duda.

V tomto článku byl použit překlad textu z článku Präsidentenpalast (Warschau) na německé Wikipedii.

Treasures of Warsaw on-line - Prince Józef Poniatowski Monument. www.um.warszawa.pl [online]. [cit. 2020-07-15]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2020-08-09.

Související články

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.title
Palác Koniecpolských ve Varšavě - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Palác Koniecpolských ve Varšavě, dnešní prezidentský palác ( polsky Pałac Koniecpolskich, Pałac Lubomirskich, Pałac Radziwiłłów nebo Pałac Namiestnikowski, později Pałac Prezydencki) je městský palác ze 17. století na Krakovském předměstí na Královské cestě ve Varšavě. Palác vznikal v letech 1643-1645 pod vedením Constantina Tencally pro hetmana Stanisława Koniecpolského a jeho rodinu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kostel Božího těla je dřevěná sakrální stavba na okraji vesnice Guty, části města Třince. Původní kostel z 1. poloviny 16. století byl do roku 2017 nejstarší dochovaný dřevěný kostel na Těšínsku. Byl zničen při úmyslně založeném požáru 1. srpna 2017. Na místě byla postavena jeho replika, která byla věřícím předána 6. června 2021. Okolo kostela se nachází hřbitov.

Zasvěcen byl Božímu Tělu. Podle letopočtu vytesaném v portálu se lze domnívat, že byl kostel postaven roku 1563. První zvon byl osazen roku 1565 a dochoval se až do roku 2017, kdy byl požárem roztaven. V letech 1626 a 1642 došlo k výmalbě empory. Původně byl kostel luterský, ovšem roku 1654 byl evangelíkům v rámci rekatolizace odebrán a následně vysvěcen krakovským biskupem Petrem VII. Gembickým ze Seveře. Evangelíci byli pro svou víru pronásledováni, a tak sloužili bohoslužby po domech, lesích či na vrcholech okolních hor. Jedním z míst, kde se Gucané chodili modlit, byla i hora Godula (Moravskoslezské Beskydy) nad Komorní Lhotkou. Dodnes je zde pomníček upomínající na vydání tolerančního patentu. Podobných míst je na Těšínsku několik.

Roku 1964 byl kostel zapsán na seznam kulturních památek.

Výše zmíněný zvon byl ukraden roku 2001. Nakonec byl nalezen, ač bez srdce, v příkopu, v několik kilometrů vzdálené vsi Karpentná. V letech 2011-2012 byl kostel za 4,3 milionu korun zrekonstruován, zejména z dotací z EU skrze ROP regionu soudržnosti Moravskoslezsko, menšími částkami se podílelo i město Třinec a dobrovolní dárci. Při rekonstrukci došlo k opravě krovu nad presbytářem, výměně střešní krytiny a konstrukčních prvků věže včetně zvonicového patra.

Nejstarší záznam o existenci kostela poskytoval letopočet 1563 nad vstupem do sakristie. Tuto dataci, podepřenou i letopočtem 1565 na kostelním zvonu, potvrdil dendrochronologický průzkum ze srpna roku 2014, provedený Ing. Tomášem Kynclem. Při průzkumu byly odebrány vzorky z roubených stěn kostela, dále z krovů nad lodí a presbytářem a konečně z konstrukce dřevěné klenby presbytáře. Výsledky jednoznačně prokázaly, že kostel byl zhotoven z jedlí pokácených mezi léty 1560-1564. Kostel nesl všechny známky místní podhorské sakrální architektury. Byl obehnán krytým ochozem zvaným sobota. Interiér kostela byl vyzdoben díly místních umělců žijících v 17. a 18. století, jedním z donátorů stavby byl např. Štěpán Sova z Nebor. Původně samostatná loď byla se zvonicí spojena asi koncem 17. století. V 19. století byl kostel několikrát opravován, avšak zachoval si svou původní goticko- renesanční podobu.

Požár a rekonstrukce

Požářiště kostela od západu 6. srpna 2017

V noci z 1. na 2. srpna 2017 kostel do základů vyhořel. Na požár upozornil šest minut po půlnoci alarm. Hořet začalo zřejmě vně kostela, protože kdyby se tak stalo uvnitř, alarm by na oheň upozornil dříve. Při požáru bylo zničeno i původní vybavení a obrazy z konce 16. století. Oheň poškodil i kříž před kostelem. V souvislosti s požárem zadržela policie den po události dva občany české národnosti, které podezírá ze žhářství. Den poté byli dva dospělí a jeden mladistvý obviněni z obecného ohrožení, podle policie jednali úmyslně. Dne 28.6.2018 byli pachatelé odsouzeni za obecné ohrožení: mladistvý pachatel, který požár založil, byl potrestán třemi a půl lety vězení, zbylí dva obdrželi trest osm (řidič, který pachatele na místo dovezl) a devět let (organizátor činu).

8. srpna zahájilo město Třinec na obnovu kostela veřejnou sbírku, peníze z ní mají být použity na obnovu mobiliáře a interiéru. Obnova by měla proběhnout formou vědecké rekonstrukce. Základ kostela má být z dubového dřeva, na ostatní části bude použito dřevo měkké - smrk a jedle. Materiál na stavbu má být dodán z biskupských lesů, těžit se bude v zimě, jelikož v té době má dřevo méně mízy. Předpokládá se, že replika by měla být vystavěna v letech 2018-2019; s pořízením replik interiérového vybavení se nepočítá. Římskokatolická farnost Střítež u Českého Těšína předběžně vyčíslila škodu na nejméně 50 milionů korun, konečnou škodu má však určit znalec zhruba v druhé polovině září 2017.

V říjnu 2017 oznámilo město Ostrava, že podpoří obnovu kostela zakoupením zvonu, který bude kopírovat původní zvon, který se roztavil při požáru.

Stavební dokumentaci pro stavbu repliky zpracoval Antonín Závada. Repliku kostela staví tesařství Antonína Papšíka z Hošťálkové. Na stavbu bylo požito dubové a jedlové dřevo. Replika byla sestavena již na jaře roku 2020. Převoz do Gutů byl však zdržen problémy se zajištěním odpovídající požární ochrany. Požehnání staveniště se uskutečnilo 28. května 2020. Výstavba na místě samém byla zahájena v červenci 2020. Čtyři zvony pro kostel byly zhotoveny zvonařskou firmou Jana Felczyńského v Przemyślu již roku 2019.

Replika kostela byla slavnostně vysvěcena 6. června 2021 na den Těla a Krve Páně apoštolským administrátorem ostravsko-opavské diecéze Martinem Davidem.

1. ČTK. V Třinci shořel kostel z 16. století. Historická škoda je nevyčíslitelná, příčina není zatím známá. [online]. Český rozhlas, 2017-8-2. Dostupné online.

2. V Třinci-Gutech se veřejnosti otevřela replika vyhořelého kostela. Přišla na 33 milionů korun. [online]. Český rozhlas, 2021-06-06 [cit. 2021-06-06]. Dostupné online.

3. Ústřední seznam kulturních památek České republiky [online]. Praha: Národní památkový ústav [cit. 2019-09-26]. Identifikátor záznamu 158821 : kostel Božího těla. Památkový katalog. Hledat dokumenty v Metainformačním systému NPÚ [1].

4. KYNCL, Tomáš. Dendrochronologické datování dřevěných konstrukčních prvků kostela Božího těla v Gutech. Výzkumná zpráva č. 086c-14.. Brno: [s.n.], 2014.

5. ROSOVÁ, Romana. Dřevěné kostely Těšínska a severovýchodní Moravy. 1. vyd. Ostrava: NPÚ, ÚOP v Ostravě, 2014. 200 s. . S. 70.

6. ROSOVÁ, Romana. Dřevěné kostely Těšínska a severovýchodní Moravy.. 1. vyd. Ostrava: NPÚ, ÚOZ v Ostravě, 2014. 200 s. . S. 71.

7. KLICNAR, Filip. V Třinci shořel unikátní dřevěný kostel z šestnáctého století. [online]. 2017-08-02 [cit. 2017-08-02]. Dostupné online.

8. GABZDYL, Josef. Dvěma dospělým a mladistvému hrozí za zkázu staletého kostela 15 let. iDNES.cz [online]. MAFRA, a. s, 2017-08-04 [cit. 2017-08-04]. Dostupné online.

9. SIUDA, Pavel. Kostel Božího Těla v Gutech se obnoví. Dřevo na stavbu bude z Biskupských lesů [online]. Ostrava: Diecéze ostravsko-opavská, 2017-08-08 [cit. 2017-08-23]. Dostupné online.

10. GOLIS, Ondřej. Vypálený kostel v Gutech: škoda je nejméně 50 milionů korun, motiv žhářů není jasný. [online]. Český rozhlas, 2017-09-09 [cit. 2017-09-09]. Dostupné online.

11. ČTK. V Gutech vysvětili repliku vyhořelého kostela. Stavba vyšla na 33 milionů, nově v ní budou i varhany. [online]. MAFRA, 2021-06-06 [cit. 2021-06-06]. Dostupné online.

12. VAVROUŠEK, Bohumil. Kostel na dědině a v městečku. Praha: Kvasnička a Hampl, 1929. 36 + 144 s. S. tabule 93 - 98.

Literatura

CICHÁ, Irena. Okolím Beskydského průsmyku. Český Těšín: Sdružení regionálních vydavatelů, 2002. 185 s.

JAKUBEC, Ondřej. Renesanční malované epitafy českého Slezska a jejich konfesionální charakter. In: Těšínský muzejní sborník. Český Těšín: Muzeum Těšínska, 2010, s. 81 - 102.

PINDUR, David. Kostel Božího těla v Gutech. Střítež - Guty: Římskokatolická farnost Střítež, 2012. 36 s. .

SPRATEK, Daniel. Za dřevěným kostelem v Gutech. Kostnické jiskry - Evangelický týdeník, 2017, roč. 102, č. 25, s. 4.

SCHENKOVÁ, Marie, OLŠOVSKÝ, Jaromír. Barokní malířství a sochařství ve východní části českého Slezska. 1. vyd. Opava: Slezské zemské muzeum, 2004. 265 s. .

ROSOVÁ Romana. Dřevěné kostely Těšínska a severovýchodní Moravy. 1. vyd. Ostrava: NPÚ, ÚOP v Ostravě, 2014. 200s. .

VAVROUŠEK, Bohumil. Kostel na dědině a v městečku. Praha: Kvasnička a Hampl, 1929. 36 + 144 s. S. tabule 93 - 98.

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Kostel Božího těla je dřevěná sakrální stavba na okraji vesnice Guty, části města Třince. Původní kostel z 1. poloviny 16. století byl do roku 2017 nejstarší dochovaný dřevěný kostel na Těšínsku. Byl zničen při úmyslně založeném požáru 1. srpna 2017. Na místě byla postavena jeho replika, která byla věřícím předána 6.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pece vznikly na začátku 19. století, kdy se na území obce těžila železná ruda. Do této doby spadá také těžba vápence a jeho vypalování v tzv. „Wopienkách", jak byly pece v místním nářečí pojmenovány. Jedná se o dvě kruhově - šachtové pece, jejichž provoz byl ukončen v roce 1965.

# data[].attributes.attachment_link.title
Těšínské Slezsko | Vápenné pece ve Vendryni

# data[].attributes.attachment_link.description
Pece vznikly na začátku 19. století, kdy se na území obce těžila železná ruda. Do této doby spadá také těžba vápence a jeho vypalování v tzv. „Wopienkách", jak byly pece v místním nářečí pojmenovány. Jedná se o dvě kruhově - šachtové pece, jejichž provoz byl ukončen v roce 1965.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zámek Kravaře u Opavy je označován za barokní perlu Slezska, jeho současná podoba pochází z let 1721-1728, kdy jej nechal přestavět ve slohu vrcholného baroka tehdejší majitel Jan Rudolf z Eichendorffu. Přestože zámek roku 1937 vyhořel, je dnes jednou z nejkrásnějších barokních staveb v Moravskoslezském kraji.

Poté, co byli Eichendorffové v roce 1782 nuceni zámek pro značné dluhy prodat, vystřídalo se zde několik majitelů, až v polovině 19. století dostali zámek do vlastnictví manželé Rénardovi. Ti se jej snažili zvelebovat - obohacovali zámecké sbírky i knihovnu. Mezi lety 1844-1853 nechala hraběnka Eufémie Rudzinská-Rénardová položit na podlahách chodeb 1. patra mozaiky s geometrickými vzory a doprostřed horní podesty pak alianční erb svůj a svého manžela Andrease Rénarda.

Tato mozaika o rozměrech 122 cm (výška) x 221 cm (šířka) x 5,5 cm (tloušťka) byla stejně jako celý zámek silně poškozena při požáru v lednu 1937. V roce 1968, kdy se již celková rekonstrukce zámku po 18 letech konečně blížila k závěru, provedl mozaikář a restaurátor František Tesař z Čáslavi kopii mozaiky v teracu. Předtím byl sejmut poškozený originál, který posloužil jako předloha pro kopii a následně měl být použit jako exponát do stálé zámecké expozice. To se však nakonec nestalo a po originálu se na několik desetiletí slehla zem. Teprve v loňském roce se jej shodou šťastných okolností podařilo po přesně padesáti letech nalézt během úklidových prací v jednom ze sklepení zámku. Do budoucna je v plánu originál zakonzervovat a konečně vystavit, jak bylo původním záměrem.

Dnes se do patra zámku vstupuje reprezentativním dvouramenným schodištěm s mramorovými stupni i vyložením podest zakomponovaným do nádvorní partie severního křídla. Velkorysý objem nástupu umocňuje vědomí aristokratického sídla. Stěny schodištních ramen jsou členěny jednoduchými lizénami s nepříliš šťastným zdůrazněním odlišenou barevností. Schodiště vrcholí balustrádou, jejíž efekt je znásoben tím, že je opticky rozvíjen nejen ve schodišťové hale, ale prostupuje i balustrádovými parapety půlkruhově završených oken v patře; v úrovni přízemí prosvětlují ramena schodiště termální okna. Výjimečný z hlediska časového určení stavebních fází objektu je v poslední schodišťové podestě (již v patře), v dominantním situování v teracové dlažbě nově provedený mozaikový erb Eufémie Rudzinské z Rudna a hraběte Rénarda, vypovídající o jejich vkladu do stavebních úprav v této historické epoše objektu. Podlaha chodby je opět teracová, jsou do ní však vloženy mozaikové obrazce v bordurovém zarámování.

Za zmínku stojí také část sklepa pod západním křídlem, ve které se dochovala původní podlaha z 18. století s valounovou dlažbou a se systémem kanálků vyspádovaných k odvodu vody směrem k vodoteči.

Při návštěvě zámku v Kravařích budete při prohlídce zámeckého muzea procházet chodbami zdobenými výše zmíněnými mozaikami. Neotřelá expozice muzea seznamuje s jednotlivými historickými etapami objektu i celého města. Hned první část je věnovaná tajemnému majiteli panství Michalu Sendivojovi ze Skorska (1566 až 1636), který působil jako alchymista u dvora císaře Rudolfa II. Habsburského. Připomíná jej ukázka alchymistické dílny včetně magického transmutačního kruhu, s jehož pomocí měli alchymisté vyrábět zlato či elixír mládí. Kromě dílny nebo obří průchozí alchymistické knihy je v expozici k vidění průřez celou historií zámku až po 20. století. Prohlídka končí v daleké historii - přesněji v mladší době bronzové, z níž pocházejí archeologické nálezy z území Kravař. Kromě této stálé expozice je na zámku po celou letošní sezonu k vidění výstava „Kovářské sonáty" kovářů Moravskoslezského kraje.

Kravařský zámek leží stranou městského ruchu, obklopen krásným přírodně-krajinářským parkem anglického typu. Roste v něm téměř sto druhů listnatých i jehličnatých stromů a keřů včetně opravdových skvostů a je protkán mlýnskými strouhami a rybníky. V části parku se hraje golf a prochází přes něj nadregionální cyklotrasa č. 55.
www.kravare.cz
Zdroj: Stavebněhistorický průzkum zámku Kravaře
Foto: David Bernard,
Mgr. Lucie Augustinková, Ph.D., a archiv zámku Kravaře

# data[].attributes.attachment_link.title
Kravaře - barokní perla Slezska s unikátní podlahovou mozaikou

# data[].attributes.attachment_link.description
Zámek Kravaře u Opavy je označován za barokní perlu Slezska, jeho současná podoba pochází z let 1721-1728, kdy jej nechal přestavět ve slohu vrcholného baroka tehdejší majitel Jan Rudolf z Eichendorffu. Přestože zámek roku 1937 vyhořel, je dnes jednou z nejkrásnějších barokních staveb v Moravskoslezském kraji.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Klášter v Křešově

Unikátní cisterciácký klášterní komplex, nazývaný evropskou perlou baroka, se nachází jen pár kilometrů za Lubawkou, v obci Krzeszów, kam už po staletí míří poutníci, aby prosili o pomoc prostřednictvím Milosrdné Matky Boží, patronky křešovského opatství.

Při návštěvě klášterního komplexu, který kandiduje na zapsání do seznamu UNESCO, uvidíte monumentální baziliku Nanebevzetí Nejsvětější Panny Marie s bohatou výzdobou, jejíž přes 70 m vysoké věže jsou viditelné už z dálky několika kilometrů, dále mauzoleum slezských Piastovců - jednu z největších nekropolí tohoto typu v Evropě, kostel sv. Josefa s působivými freskami, označovaný jako „slezská sixtinská kaple", historický hřbitov a nádhernou kapli Marie Magdaleny.
Pokud zvolíte rozšířenou trasu, navštívíte navíc klášterní sklepení, půdní prostory, věž klášterního kostela a asi 2 km vzdálený letní pavilon na vodě, dříve vyhledávané meditační místo mnichů. Vaší pozornosti by neměla ujít ani Křížová cesta neboli Kalvárie, která je druhou největší v celém Polsku. Kalvárie byla založena r. 1661 a sestává z 16 kaplí a 33 zastavení. Začíná v kapli Marie Magdaleny, poté vede přes Betlejem s již zmíněným pavilonem na vodě, a vrací se přes okolní návrší zpět do klášterního areálu. Nenáročná trasa měří asi 5 km a většina zastavení má podobu kapliček s výklenky se soškou nebo biblickým vyobrazením. Zajímavostí jsou vzdálenosti mezi jednotlivými objekty, které odpovídají vzdálenostem v Jeruzalémě. Návštěvníci uvítají také další služby, které klášterní areál nabízí, jako informační centrum, obchod se suvenýry a restauraci.
Pro milovníky výhledů do krajiny se nabízí návštěva hory sv. Anny s barokním kostelíkem, odkud se rozprostírá nádherný pohled na celý klášterní komplex. Po cestě sv. Anny z Krzeszówa je možné kousek popojet autem, zanechat ho na rozcestí vedoucí k hoře a dále pokračovat pěšky.

# data[].attributes.attachment_link.description
Unikátní cisterciácký klášterní komplex, nazývaný evropskou perlou baroka, se nachází jen pár kilometrů za Lubawkou, v obci Krzeszów, kam už po staletí míří poutníci, aby prosili o pomoc prostřednictvím Milosrdné Matky Boží, patronky křešovského opatství.

# data[].attributes.attachment_link.title
Těšínské Slezsko | Pomník padlým letcům v Českém Těšíně

# data[].attributes.attachment_link.description
Těšínské Slezsko je region v severovýchodní části Moravskoslezského kraje. Najdete zde moderní města, klidné hory, lázně a atraktivní zábavu pro celé rodiny.

# data[].attributes.attachment_link.title
Turistické informační centrum Český Těšín

# data[].attributes.attachment_link.description
Turistické informační centrum Český Těšín (odkaz na titulní stránku)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jeskyně Na Špičáku se nacházejí pod kopcem Špičák nedaleko Supíkovic, severně od města Jeseník a řadí se k nejstarším písemně doloženým jeskyním ve střední Evropě. . Jsou to nejstarší písemně doložené jeskyně v České republice. První písemná zmínka pochází z roku 1430 (Anthonius Wale). V minulosti byly hojně navštěvovány, o čemž svědčí řada historických nápisů a kreseb na stěnách. K nejvýznamnějším patří Adorace krucifixu neznámého stáří. Specifický charakter jeskynních prostor spoluutvářely tavné vody kontinentálního ledovce v poslední velké době ledové. Vznikly tak charakteristické srdcovité profily chodeb a skalní římsy vytvořené v úrovni stále vodní hladiny.

Jeskyně sloužila často jako úkryt, o čemž svědčí četné epigrafické nápisy na stěnách (nejstarší z roku 1519). V letech 1884 - 1885 byla primitivně zpřístupněna pro veřejnost Sudetoněmeckým horským spolkem, do dnešní podoby je jeskyně zpřístupněna od roku 1955. Přes 400 metrů dlouhý podzemní labyrint chodeb a puklin je vytvořen v devonských mramorech (mořské usazeniny, stáří 350-380 milionů let). Vývoj krasových prostor byl výrazně ovlivněn tavnými vodami ledovce, které daly jeskyni konečnou podobu a chodbám charakteristický srdcovitý profil. 220 metrů dlouhá prohlídková trasa je bezbariérová.

Akuální a podrobnější informace na www.caves.cz/jeskyne/jeskyne-na-spicaku

Mapa - Jeskyně Na Špičáku - Severní Morava a Slezsko

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
jeskyně na špičáku - severní morava a slezsko

# data[].attributes.attachment_link.title
Jeskyně Na Špičáku - Severní Morava a Slezsko

# data[].attributes.attachment_link.description
Jeskyně Na Špičáku se nacházejí pod kopcem Špičák nedaleko Supíkovic, severně od města Jeseník a řadí se k nejstarším písemně doloženým jeskyním ve střední Evropě. . Jsou to nejstarší písemně doložené jeskyně v České republice. První písemná zmínka pochází z roku 1430 (Anthonius Wale).