# data[].attributes.headline
Resum Capítol V (26,27,31-34,) : La propietat . Eric Martín i Nerea Pérez 

# data[].attributes.subject
Resum Capítol V (26,27,31-34,) : La propietat . Eric Martín i Nerea Pérez 

# data[].attributes.body
26: Tot allò proporcionat per déu al món és per l'home per fer suport i comoditat (naturalesa), ninguna persona té domini d’aquests béns , és un bé comunitari però abans de la utilització del bé algun home particularment haurà d’apropiarsela per treure benefici.

27: Encara que la terra sigui comunitaria cada home té la seva propia propietat que perteneix a ell mateix , qualsevol cosa sometida a un procés de transformació es converteix en propietat de la persona que ha transformat el bé , proporcionar un canvi en el bé fa que qualsevol altre home no sigui propietari , perquè aplicar força de treball fa indudable la propietat del treballador

31 : Si totes les persones agafen una quantitat ilimitada de un bé comunitari. qualsevol persona podrà augmentar les seves propietats tant com ell volgués. Per això , la natura, és la reguladora i ens limita amb el temps augmentar la nostra propietat.L’utilització d’un producte temporal en excés està permès per deu.Deu proporciona tot el material possible perquè els humans no el faran perdre.

32 : En realitat és la terra qui produeix aquest tipus de béns, però si un home treballa en augmentar la producció en una porció de terra vol dir que aquesta porcio treballada es per tots els habitants. Deu al crear el món va donar el mandat de treballar als homes. La terra dóna dona una base i el home la potència treballant-la.

33: La apropiació d’una parcela no perjudica a un altre home.

34: Deu a donat una terra perquè els homes hi maximitzen el seu rendiment pel seu màxim benefici. Aquest treball que fan els homes és el que fa tenir-ne dret a la propietat . Aquella persona que no ha arribat a millorar si li falta alguna cosa no té dret a queixar-se i no hauria de intervenir en el procés de millora d'un altre individu. Està clar que la persona que no treballa vol els beneficis de la persona que si treballa però no troba la manera de millorar. Si treballarà trobaria la manera de rebre els beneficis del seu treball. Si es lamenta de la qualitat de les seves terres i no actua, no es pot queixar.

# data[].attributes.headline
Cap VIII "Segona Part" (Mónica, Nayara i Erika)

# data[].attributes.subject
Cap VIII "Segona Part" (Mónica, Nayara i Erika)

# data[].attributes.body
109: A Israel, la missió dels governants era de ser capitans dels seus exèrcits. Segons està registrat, Jefté va ser nomenat cap durant la guerra contra els amonitas. Fer-ho capità també significava fer-ho jutge. Com també veiem en altres exemples, la funció del rei vindria a ser governar els seus exèrcits i defensar el poble.

110: Podria ser, que una família creixés fins a convertir-se en Estat i que l'autoritat passarà de pare a fill sotmetent-se a ell la resta de membres de la família. Podria ser, que diverses família o els descendents d'aquestes s'unissin en societat, necessitant un general que els lideri i defensi. Els iniciadors dels Estats dipositen inicialment el poder en mans d'un sol individu. La fi era aconseguir el bé i seguretat del poble, si no hagués estat així aquestes societats joves s'haurien enfonsat.

111: Encara així amb el temps aquestes societats van canviar. Els governants van albergar interessos diferents dels del poble i degueren modificar-se els poders del rei per a prevenir abusos.

112: Per tant, la gent inicialment lliures per naturalesa van donar el seu consentiment per a veure's sotmesos sota el govern d'un sol individu. Els governs originats en temps de pau es basen en el consens del poble.

113: Si tots els homes neixen sota un govern, s'és mai lliure? La resposta és SÍ, perquè si algú que neix sota el domini d'una altra persona pot ser lliure per a manar a uns altres en un nou govern, el que neix sota el domini d'un altre pot convertir-se en governant o súbdit de l'altre govern. O bé tots els homes *són lliures o bé només hi ha un príncep i un govern legals a tot el món. Si aquest fos el cas, amb saber qui és aquest princep tots els individus es posarien d'acord per a sotmetre's a ell.

114: Ara podem desmentir l'afirmació que “tots els homes neixen sota un govern i per tant no són lliures de crear un nou. Tot el que neix sota el poder del seu pare o príncep es troba sempre sota l'obligació de sotmetre's a ell.” Perquè la humanitat mai ha tingut en compte la subjecció natural que els sotmet a aquest home sense haver donat el seu consentiment de subjecció a tal home i els seus successors.

115: No existeix una monarquia universal perquè des dels temps antics els homes van separar-se dels seus Estats i van crear de nous. Això desmenteix la soberania paternal, per tant no és el dret del pare el que constitueix el govern.

116: Per tant, haver nascut en un antic règim polític no impedeix la llibertat de l’home. Perquè els seus pares hagin renunciat a la llibertat de l’estat de naturalesa no es compromet al fill, qui al arribar a la majoria d’edat és lliure de decidir que vol fer. Si el padre gaudeix de la terra com a súbdit d’un estat i el seu fill vol gaudir-la haurà de respectar les condicions.

117: La confusió respecte a l’assumpte és que govern no deixa gaudir al fill de les possessions del pare si no forma part de la comunitat i el forcen a convertir-se en súbdit de l’Estat. Per tant: “El consentiment donat pels homes lliures que neixen sota un govern és l’única cosa que els fa súbdits del govern”, però la gent no és conscient d’això.

118: Però els governs tampoc ho entenen així. Si neix un fill de súbdits anglesos neix a França, de qui és súbdit? Ni de França ni d'Anglaterra, perquè “un fill no neix súbdit de cap país o govern”. Per tant, un fill no és obligat pels pactes dels seus avantpassats, però si del poder natural del pare que no té res a veure amb el poder de l’Estat.

119: A l’home, lliure per natura, res pot fer-lo súbdit d’un poder terrenal excepte pel seu consentiment. Podem distingir entre consentiment exprés i consentiment tàcit. El consentiment exprés és dona quan l’home entra a la societat i es fa membre i súbdit de la societat. El consentiment tàcit és més difícil de definir, perquè s’ha manifestat consentiment directament i no se sap fins a quin punt es pot considerar consentiment. Com a resposta, es considera que una persona que gaudeix dels dominis del govern està donant consentiment.

120: Com a conseqüència a això, un home també sobment les seves possessions (actuals i futures) a l’estat. Per tant, tant les coses com les persones passen a ser possessió del govern.

121: Però el govern només té jurisdicció directa sobre la terra. Si la persona que ha donat consentiment tàcit es desfà de les seves terres serà lliure d'incorporar-se (o crear) un altre estat. En canvia, la persona que forma part de l’estat per acord formal no podrà viure en la llibertat de l’estat natural a menys que l’estat es destrueix o ell sigui fet fora per les seves accions.

122: Però, a més, vivir sota el govern d’un país no fa l’home membre de la societat. Se li dóna protecció. Pero per ser membre no és súbdit permanent de l’Estat. Per exemple, un estranger està obligat en consciència a seguir les lleis de l’Estat però no per ser súbdit d’aquest.

# data[].attributes.headline
Cap VIII "Primera Part" (Mónica, Nayara i Erika)

# data[].attributes.subject
Cap VIII "Primera Part" (Mónica, Nayara i Erika)

# data[].attributes.body
95: Locke comença afirmant que els homes en ser lliures per naturalesa no poden ser trets d'aquesta condició i ser posats sota el poder polític d'un altre sense el seu propi CONSENTIMENT. L'única manera, assenyala Locke, que un home se sotmet a les lligams de la societat civil és mitjançant un ACORD amb altres homes, segons el qual tots s'uneixen formant una comunitat.

96: Quan, mitjançant el consentiment, es forma una comunitat, aquesta hauria d'actuar segons Locke, a través de la VOLUNTAT DE LA MAJORIA ja que, aquesta comunitat, forma un cos que ha de girar sempre cap on li porti la majoria. En aquest context cada individu i membre d'aquesta comunitat ha de sotmetre's pel que sembla de la majoria. I és que, segons Locke, cada home, en donar el seu consentiment per a la formació d'un cos polític, es posa a si mateix sota l'obligació de sotmetre's a les decisions de la majoria.

97: Cada home ha de sotmetre's a allò que la majoria digui i ser guiats per ella. No pot triar el que li sembli més convenient perquè si no estaria incumplint el pacte.

98: Només amb l'aprovació de tots els individus es pot prendre una decisió de ple. Tot i que és complicat el consens absolut ja que no tothom pot assistir a les assemblees. Cadascú té unes opinions. Si en un cos polític la majoria no pogués prendre decisions obligatòries per a tots els altres, aquest cos no podria actuar com a tal i es dissoldrà immediatament

99: Qui vulgui sortir de l'estat de naturalesa per ficar-se en una comunitat, han de lliurar la majoria d'aquesta comunitat o al número més gran. Allò que origina i construeix una societat política és el consentiment d'una pluralitat. Governs legals del món

100: Locke analitza les OBJECCIONS que molts han posat a les seves idees sobre l'origen de les societats polítiques. Afirma que aquestes són essencialment DOS: la PRIMERA assenyala que no hi ha EXEMPLES HISTÒRICS que demostra l'existència de una agrupació d'homes lliures i independents que s'uneixen i decideixen formar un govern polític. La SEGONA afirma que és impossible que els homes poguessin actuar del manera que assenyala Locke doncs aquests NAIXEN SEMPRE SOTA UN GOVERN al qual sotmetre's pel que no tenen llibertat per formar-ne un altre.

101: Doncs bé, segons Locke, si es recorre a aquestes poques dades, en relació amb l'origen de la societat civil, ens trobem que tot sembla haver succeït tal com Locke acaba d'assenyalar més amunt.

Tots aquests exemples demostrarien, segons Locke, que van ser gent lliure i igual, en estat de naturalesa, els que es van unir per INICIAR UN ESTAT.

I si els que afirmen, (continua Locke passant a l'atac), que la societat va sorgir de FORMA NATURAL, i, sense el previ consens lliure dels seus súbdits, així com, que aquests exemples tenen poc valor.

102: Tot home neix subjecte al seu pare o al capdavant de la Família. Tots els homes són considerats per igual. Totes les societats polítiques van tenir el seu origen en una unió voluntària i un acord mutu entre homes que actuaven lliurement en escollir els seus governants.

103:  Aquells que van sortir d'Esparta van ser homes lliures i independents que es van unir per crear un estat.

104: Els homes són lliures per naturalesa, els governs estan construïts pel consens del poble.

105: Els estats passats es van crear sota el govern d'un sol home. En una família nombrosa el govern resideix en el pare, el pare té el mateix poder que els altres homes per a governar la seva família. El pare es considera jutge i governador de la seva família i els relacionats amb ella. Els fills obeeixen al pare des de petits i se sotmeten al seu poder. Però, quan el pare mor o perd facultats s'estableix un altre cap més capaç gràcies a la seva llibertat natural.

106: Encara que en el passat el govern està en mans d'un sol home, la societat política depèn del consentiment dels individus que la conformen. Aquests decideixen quin tipus de govern necessiten. Les monarquies són generalment de caràcter col·lectiu.

107: Les monarquies són afavorides perquè el pare acostuma als fills al comandament d'una sola persona prou hàbil. Des de la infància i de manera natural s'acostumen a ella. Però no es posen límits a la monarquía en aquest moment perquè els individus no han experimentat la tirania i l'opressió. Se sotmeten a aquest govern i el gaudeixen. No fan falta moltes lleis i hi havia una bona relació entre ells. Trien com a cap a la persona més adequada per a protegir-los d'un perill estranger.

108: Per exemple, els reis dels indis d'Amèrica es limiten a ser generals dels seus exèrcits. En temps de guerra tenen el mandat absolut i en temps de pau un domini modest i moderat. La guerra li dona el poder exclusiu al rei.

# data[].attributes.headline
Cap. XIX (19)→ Dissolució del govern (222-229) Ivan Bertran Trujillo

# data[].attributes.subject
Cap. XIX (19)→ Dissolució del govern (222-229) Ivan Bertran Trujillo

# data[].attributes.body
222: Locke argumenta que els magistrats, en tenir més privilegis, tenen una major responsabilitat a complir les lleis. Si cometen ofenses, aquestes són més greus a causa de la seva posició privilegiada i la confiança dipositada en ells pel poble.

223: Locke explica que quan algú usa la força sense dret, es col·loca a si mateix en un estat de guerra amb aquells contra els quals usa aquesta força. Argumenta que el poble té el dret legítim de resistir a un monarca tirànic en unes certes circumstàncies, encara que ha de fer-ho amb cautela i sense buscar venjança.

224: L'autor defensa el dret d'autodefensa com a part de la llei natural i argumenta que el poble pot resistir i defensar-se d'un rei que abusa de la seva autoritat. No obstant això, adverteix que la resistència ha de limitar-se a defensar-se a si mateix sense buscar venjança.

225: Locke argumenta que la resistència legítima contra un govern tirànic és necessària en unes certes circumstàncies, però ha de fer-se amb respecte i sense violència excessiva. No obstant això, critica la idea de resistir sense retornar el cop, ja que considera que l'autodefensa implica la possibilitat de colpejar a l'agressor.

226: L'autor sosté que aquells als qui se'ls permet resistir també han de tenir el dret de colpejar en autodefensa. Argumenta que, en una situació de guerra contra un agressor injust, no hi ha desigualtat entre l'agressor i el que es defensa, i aquest últim té el dret de castigar l'agressor per trencar la pau.

227: Locke discuteix dos casos en els quals el poble pot resistir legítimament a un rei: quan el rei intenta destruir el regne i quan se sotmet a un altre poder estranger. En tots dos casos, el rei perd la seva autoritat i deixa de ser rei, la qual cosa justifica la resistència del poble.

228: L'autor conclou que quan un rei perd la seva autoritat legítima, deixa de ser rei i pot ser resistit pel poble. Argumenta que, en tals circumstàncies, el poble té el dret de defensar-se i perseguir el rei, ja que ha abandonat les seves responsabilitats cap al poble.

229: Locke conclou que, segons Barclay, fins i tot un defensor del poder monàrquic, existeixen circumstàncies en les quals el poble pot resistir legítimament al rei i, en última instància, pot deixar de considerar-lo com a rei. Destaca que aquests casos, en els quals el rei perd la seva autoritat i deixa de ser considerat com a tal, són crucials per a entendre quan i com el poble pot actuar contra el monarca. Locke argumenta que quan un rei traeix la confiança del poble i soscava els objectius del govern, perd la seva legitimitat i el poble té dret a resistir-lo. Aquesta idea reflecteix la importància de la confiança mútua entre el govern i el poble en el contracte social.

# data[].attributes.attachment_caption
Retrat de John Locke amb els ulls kawaiis amb vermellor i estrelles liles.

# data[].attributes.body
42. Gràcies al treball humà, podem utilitzar productes necessaris per a la vida. Posa d’exemple el pa, el vi i el vestit, que són productes d’ús diari i que si no fos pel treball humà, aquests productes només serien glans, aigua, fulles i pells (matèries primeres); tot és gràcies al treball i a la indústria, les matèries primeres ens les donen la natura, però els productes elaborats són fets mitjançant el treball i l’esforç. La terra ens proporciona les matèries, però per si sola i sense la intervenció humana és de poc valor.

És més preferible tenir molts homes que molts dominis i l’augment de terres i el dret a emprar-les és l’art del govern. El príncep, és a dir, el líder, ha de ser prudent. Mitjançant lleis ha de garantir la llibertat per poder protegir el treball honest de la humanitat i recompensar als súbdits amb incentius.

43. Locke posa en situació dos acres de terra: un del seu entorn i un d'Amèrica, si tots dos produïssin el mateix, tindrien igual el valor natural; però a diferència del d'Amèrica, la humanitat rep un benefici de 5 lliures anuals amb el blat que s'aconsegueix del primer, mentre que el d'Amèrica no valdria res.Destaca el treball, que sense ell la terra no valdria res. Gràcies al treball de tothom que ha estat involucrat a l'activitat (des de la persona que ha collit el blat fins a la persona que ha construït el molí), tot el que s'obté de la terra són útils i més valuosos. La naturalesa només produeix les matèries primeres, que no tenen valor abans de la intervenció humana. Resultaria impossible fer un catàleg de totes les coses que han sigut empleades per fer el pa.

44. Encara que les coses produïdes per la naturalesa és per a tothom, l’home, en ser propietari de sí mateix i les seves accions i treball, té el fonament de la propietat i, per tant, totes les coses que produeixi seran només seus i no de la resta.

45. Per això, el treball dona el dret a la propietat a qualsevol persona que decideixi emprar-lo en una propietat comuna; per exemple, si una persona treballa en la terra (propietat comuna), tot el que obté d'ella serà només seu.

Al principi, els éssers humans se satisfeien només amb el que la natura podia proveir, però amb el creixement de la població i dels diners, les terres van començar a ser escasses i a tenir algun valor; llavors, les comunitats van fixar fronteres dels seus territoris i van començar a regular les propietats de la societat a través de lleis. I, mitjançant pactes i convenis, van establir la propietat i a renunciar el dret de les terres que ja estaven en possessió d'un altre Estat o regne. Així i tot, hi ha moltes terres sense cultivar i continuen sent d'estat comunal (sense propietaris), ja que aquestes són molt més grans que les poblacions, i també per l'ús dels diners.

46. La gran part de les coses que són útils per les persones i, que originalment eren buscades quan encara estava en estat comunal, són de poca duració; si no són utilitzats pel consum, es deterioren. Posa d'exemple l'or, la plata i els diamants, que són coses que han rebut valor pels capricis o acords mutus, però no són útils per les necessitats essencials de la vida.

Com dit abans, tots els béns proveïts per la natura eren comunals, cada persona tenia dret a ells i podia apropiar-se d'aquests materials gràcies al seu treball. Però el propietari ha de consumir els béns abans que es facin malbé (per exemple, el menjar), si no, hauria pres més del que necessitava i estaria robant a la resta. Per un millor ús, el propietari podia regalar una part a altres persones per tal que no perdin el seu valor. A més, si els intercanvia per béns duradors i se'ls quedava per tota la vida, tampoc feia mal a ningú ni infligia els drets de la resta. El propietari pot acumular aquests béns duradors tant com vulgui, ja que no es tractava de la quantitat, sinó de què no es fessin malbé sense utilitzar-les abans.

47. Així va ser com es va introduir els diners: una cosa que els homes podien conservar sense que es podreixi i podien ser canviats productes útils per la vida, però de naturalesa corruptible.

48. Els diferents graus de treball van permetre que els homes adquireixin possessions de dimensions diferents. La invenció dels diners els va donar l’oportunitat de conservar-les i augmentar-les.

Posa d’exemple una illa separada del comerç i dels diners, habitada per cent mil famílies i animals, amb fruites, terres i grans prou per subministrar a totes les famílies; però l'illa els productes de la qual són de naturalesa comuna o corruptible, no té res que pugui ser utilitzat com diners. Com no hi ha res que sigui durador i escàs amb el valor suficient per ser acumulat (diners), els habitants no tenen per què incrementar les seves possessions més enllà del que necessiten, inclús si és rica i està lliure. No val la pena pels habitants, ja que poden viure agafant només el mínim per la seva família per subsistir.

49. Originalment, només va ser en Amèrica, ja que en cap altra part  es coneixia l’ús dels diners. Tan aviat com un home descobreixi que hi ha alguna cosa amb el valor dels diners, en les seves relacions amb els veïns, aquest home començarà a augmentar les seves possessions.

50. L’or i la plata, com no són útils per la vida en comparació amb altres coses com els aliments, només tenen valor pel consentiment dels homes i gràcies al treball. Els homes  han acordat que la possessió de les terres siguin desiguals, d’aquesta manera permet a les persones posseir més terres a canvi d’or i plata. Aquests materials, com són metalls que no es corrompen fàcilment, poden ser acumulats sense fer mal a ningú. La distribució desigual va ser possible sense la necessitat de normes de la societat o contractes, s’ha aconseguit només assignant un valor a l’or i a la plata, i també pels diners. En els governs, les lleis regulen el dret de la propietat i la possessió de terres és determinada  per constitucions positives.

51. El treball comença a ser un títol de propietat per les coses comunes proveïdes per la natura, i la propietat va ser limitada per l’ús que li donaven; de manera que no hi ha d’haver raons per fer disputes pel dret de la propietat ni per l’extensió de les possessions. Hi ha una relació entre el dret i la convivència, ja que l’home té dret a tot allò que aconseguís amb el seu treball, però tampoc podia tenir més del que li tocava. D’aquesta manera, es tanca tota controvèrsia sobre els drets a la propietat i impedia infringir els de la resta. La parcel·la on l’home treballa és visible, així evitava qualsevol disputa, però també és deshonest que agafés més del que necessita per satisfer les seves necessitats.

# data[].attributes.body
Article 4. En aquest article s'explora la naturalesa humana i l'origen del poder polític. Es planteja que els homes són lliures i iguals, regits per la llei natural.

Article 5. En aquest s'aprofundeix en la igualtat natural entre els homes, considerada la base de l'obligació de l'amor mutu i els deures de justícia. Es destaca la importància de tractar als altres com a iguals i d'actuar en benefici dels altres com es faria per un mateix.

Article 6. Tot i la llibertat en l'estat natural, aquest no permet la llicència. S'estableix que tots estan sotmesos a una llei natural que prohibeix fer mal a altres en matèria de vida, llibertat o propietat, a menys que sigui per autodefensa o per justícia.

Article 7. Es considera que per garantir la pau i la preservació de la humanitat, tots tenen el dret de castigar els transgressors de la llei natural (estat de guerra). Aquest dret és fonamental per mantenir l'ordre i la justícia en la societat.

Article 8. Aquí s'explora com un home pot tenir poder sobre un altre en l'estat natural, destacant que aquest poder no és absolut sinó limitat per la raó i la consciència. Es subratlla la importància de la justícia en el càstig dels transgressors de la llei natural.

Article 9. Es qüestiona el dret dels governs o prínceps a castigar els estrangers per crims comesos en el seu territori, ja que aquests no estan sotmesos a les seves lleis. Es defensa el dret natural de cada individu a castigar els transgressors de la llei natural.

Article 10. Es tracta el dret de les persones afectades per una transgressió a buscar reparació del dany sofert, així com el dret de castigar al transgressor. Es destaca la importància de la justícia i la compensació en l'estat natural.

Article 11. S'explica com el dret de castigar i el dret de buscar reparació provenen de la llei natural, i com aquests drets permeten als individus preservar la seva pròpia seguretat i la de la humanitat en general.

Article 12. Es discuteix com, en l'estat natural, les transgressions de la llei natural poden ser castigades de manera proporcionada per dissuadir els transgressors i preservar l'ordre social. Es compara la claredat de la llei natural amb la complexitat de les lleis humanes.

Article 13. S'aborda l'objecció a la idea que els homes puguin ser jutges de la seva pròpia causa en l'estat natural, defensant que aquesta capacitat és preferible a un govern absolut que pot ser injust. Es qüestiona si el govern civil realment soluciona les limitacions de l'estat natural.

Article 14. Es respon a l'objecció sobre si alguna vegada han existit homes en l'estat natural, argumentant que els governants independents de tot el món romanen en aquest estat, fins que decideixen formar part d'una societat política.

Edu Latorre, Alan Smith, Luis Ortiz i Isaac Das Dores

# data[].attributes.headline
Cap. XIX (19)→ DISSOLUCIÓ DEL GOVERN (216-221) LOCKE Xènia Arasanz Cívico

# data[].attributes.subject
Cap. XIX (19)→ DISSOLUCIÓ DEL GOVERN (216-221) LOCKE Xènia Arasanz Cívico

# data[].attributes.body
216. Tercer: Quan, la força  de poder de príncep ell decideix  canviar els sistemes electorals o le eleccions, sense el consentiment del poble, la legislació pateix una alteració. Ja que si el poble no autoritza aquest canvis, qui resulta escollit no constitueix a la legislatura escollida per el poble.

217. Quart: Quan el poble es entregat a altres mans estrangeres, ja sigui per el príncep o legislación, implica una alteración al poder legislatiu que porta a una disolución del govern. Ja que el propòsit del poble era estar tots junts, llibre, independent i ser governat per les seves lleis; aixo es perd al entregar el poble a altres mans.

218. Perquè segons la una constitució com la descrita, la dissolució del govern s'atribueix al príncep perquè ell posseeix la força i la capacitat per a emprar funcionaris. La seva posició li permet introduir alteracions sota pretext d'autoritat legítima, terroritzant a opositors. Ni la legislatura ni el poble poden canviar el poder legislatiu sense l'aprovació del príncep. Aquells que permetin o promoguin accions contra el govern també són culpables del major crim contra l’home.

219. Hi ha una manera més en la qual un govern d'aquest tipus pot dissoldre's, si el governant suprem descura el seu càrrec, deixant d'executar les lleis existents. Això condueix a l'anarquia total, ja que les lleis són els llaços que mantenen la societat unida. Quan l'execució de les lleis cessa, el govern desapareix, i la societat degenera en una multitud desordenada. Sense administració de justícia ni poder per a mantenir l'ordre, el govern es torna inexistent. La falta d'execució de les lleis equival a la inexistència de lleis i, per tant, a un govern inconcebible i incompatible amb la societat humana.

220. En situacions de dissolució del govern, el poble té la llibertat d'establir un nou poder legislatiu, ja sigui canviant persones, sistemes o tots dos, per a garantir la seva seguretat i benestar. La societat no ha de perdre el seu dret innat de preservar-se a si mateixa, aconseguit mitjançant un poder legislatiu i una execució justa de les lleis. La humanitat no ha d'esperar fins que sigui massa tarda per a buscar aquest remei i prevenir l'opressió. Dir al poble que esperi remei després de perdre el seu poder és com suggerir-los que primer siguin esclaus i després busquin la llibertat, la qual cosa és impracticable. Tenen el dret no sols de sortir d'un règim tirà, sinó també de prevenir-lo activament.

221. En segon lloc, els governs poden dissoldre's quan el poder

legislatiu o el príncep actuen en contra de la missió que li pertoca. Això ocorre quan el poder legislatiu intenta envair la propietat del súbdit, fent que ell mateix o un grup de la comunitat es converteixi en amo de les vides, llibertats i fortunes del poble.

# data[].attributes.body
Locke examina la guerra i l'estat de naturalesa en el seu propi ambient a moltes altres seccions.

Locke presenta la seva teoria política sobre l'origen i la legitimitat del govern, així com els drets naturals i la relació entre el govern i els individus. En la seva  filosofia Locke cita la guerra i comenta qüestions com l'estat de naturalesa i el dret a l'autodefensa, que estan estretament relacionades amb la guerra.

La vida a la societat primitiva és una condició en què tots els homes són lliures i iguals, però pot trobar dificultats perquè no hi ha una autoritat central per definir els drets i obligacions dels individus. En aquest context, cada persona té dret a protegir els drets naturals que inclouen la vida, la llibertat i la propietat.

A l'estat de naturalesa, el dret a la legítima defensa pressuposa que un individu té la llibertat de fer servir la força com a autodefensa en resposta a un acte d'agressió o violació de la seva propietat per part d'una altra persona. Locke s'ha centrat específicament en la condició que l'autodefensa sigui permissible sempre que sigui adequada i sigui únicament a aquells individus que representin una amenaça per ells.

Locke creu que la guerra pot ser declarada únicament per un organisme representatiu autoritzat de la societat civil, com a govern civil, que obté la seva legitimitat mitjançant el consentiment del poble.

LAIA I ANDREA

# data[].attributes.headline
Cap. I (1) RESUM CAPÍTOL 1 EL SEGON TRACTAT SOBRE EL GOVERN CIVIL DE LOCKE 

# data[].attributes.subject
Cap. I (1) RESUM CAPÍTOL 1 EL SEGON TRACTAT SOBRE EL GOVERN CIVIL DE LOCKE 

# data[].attributes.body
En el Capítol 1, podem observar que Locke va demostrar diferents factors.

1. Adam no tenia autoritat sobre els seus fills ni domini sobre el món, ni per dret natural de paternitat ni per donació positiva de Déu.

2. Encara que Adam hagués tingut autoritat, l’autoritat no s'hauria transferit als fills.

3. Fins i tot si els hereus d'Adam haguessin reclamat aquesta autoritat, la falta d'una llei natural o divina hauria impedit determinar amb certesa el dret de successió i autoritat.

4. Fins i tot si s'hagués determinat, el coneixement sobre la descendència més antiga d'Adam es va perdre fa tant de temps que cap raça o família no pot reclamar amb certesa ser la més antiga i tenir aquest dret d'herència.

2. Donades aquestes premisses, es conclou que els governants actuals no poden derivar la seva autoritat de la presumpta jurisdicció paternal i domini d'Adam. Per tant, se suggereix que el govern ha de trobar un altre origen i estil de designar els qui tenen el poder polític, diferent de la teoria de Sir Robert Filmer.

3. Per distingir el poder polític d'altres formes d'autoritat, es defineix com el dret de fer lleis, incloent penes de mort i altres sancions, per regular i preservar la propietat. També inclou l'ús de la força pública per executar aquestes lleis i defensar la nació contra amenaces externes, tot això en benefici del bé públic. Està a favor de la violència i d’actuar de manera repressiva.

Júlia Quevedo i Judith Guillen

# data[].attributes.headline
Cap. XIX (19): De la dissolució del govern (211-215) Samia Aabbou

# data[].attributes.subject
Cap. XIX (19): De la dissolució del govern (211-215) Samia Aabbou

# data[].attributes.body
211. Diferència entre la dissolució del govern i la dissolució de la societat. La societat es forma quan la gent decideix unir-se i formar un Estat. Es trenca quan una força externa domina la comunitat. Quan passa, cadascú torna a l'estat anterior i busca seguretat en altres llocs. Societat desfeta, Estat no pot continuar.

212. Les causes internes poden provocar la dissolució dels governs. Quan el poder legislatiu es descompon. La societat civil és un estat de pau entre els seus membres, els quals han sortit de l'estat de guerra gràcies a l'arbitratge que han concedit al poder legislatiu. El poder legislatiu és fonamental per mantenir la cohesió de la societat. Quan es trenca o es dissol, la societat també es desfà. Sense el poder legislatiu, cap individu o grup pot fer lleis que obliguin els altres. Si algú sense autoritat intenta imposar lleis, el poble no està obligat a obeir-les.

213. Quan dins de la comunitat hi ha abusos de poder. És difícil abordar aquesta qüestió i identificar els responsables sense conèixer primer la forma de govern. Poder legislatiu recau en una combinació de tres persones:

1) Una persona amb poder executiu suprem hereditari, que convoca i dissolve periòdicament les altres dues persones.

2) Una assemblea de noblesa hereditària.

3) Una assemblea de representants elegits temporalment pel poble.

Sota aquesta forma de govern:

214.Primer: Quan aquesta persona amb poder executiu imposa la seva voluntat arbitràriament en comptes de respectar les lleis establertes pel poder legislatiu, canvia el poder legislatiu. Les noves lleis diferents de les aprovades per la societat indiquen un canvi en el poder legislatiu. Qui introdueix aquestes noves lleis, sense l'aprovació prèvia de la societat, està desobeïnt les lleis anteriors i erigint de fet un nou poder legislatiu.

215. Segon: Quan el príncep impedeix que la legislatura es reuneixi o actuï lliurement segons els seus objectius, altera el poder legislatiu. La legislatura queda descompensada quan se li retira o altera la llibertat per exercir el seu poder. No són els homes, sinó el ús i l'exercici dels poders que se'ls han assignat, el que constitueix els governs. Així, qui nega la llibertat a la legislatura està eliminant efectivament el poder legislatiu i posant fi al govern.