# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Alkuun muutama sananen jonottamisesta: Ermitaasiin menemisen päivä ja kellonaika kannattanee valita huolella, tai muutoin saa myös jonottaa huolella. Lauantaina puolenpäivän aikaan jono oli varsin toivoton; pääsisäänkäynti on museokorttelin sisäpihalla, ja jono kiemurteli rakennuksen ulkopuolella Nevski prospektin kulmalle saakka.

Täytyy myös sanoa kahden jono politiikasta: on pitkä jono (joka tosin etenee melko rivakasti ja hallitusti) sekä lyhyt jono (joka tosin etenee hyvin hitaasti ja lopussa paniikinomaisen liiskauttavasti). Siitä, että jonotustapoja on kaksi, ei oikeastaan kerrota missään.

Ensin mainittu jono on sellainen, jota suosivat eritoten paikalliset, sillä jonottamalla ihmiskassalle voi ostaa erikoishinnoiteltuja lippuja (paikalliset / eläkeläiset / opiskelijat / opettajat...). Toiseksi mainittu jono puolestaan on rakennuksen sisäpihalla, portin jälkeen heti vasemmalla, ja se johtaa neljälle lippuautomaatille. Automaatista voi ostaa ja printata lipun, mutta vain täysihintaisen lipun. Jono on huomattavasti lyhyempi, mutta koska siinä on lähinnä turisteja, se etenee hitaasti, sillä jokainen jahkaa automaatilla, jotta mitenköhän homma oikein toimii.

Jos valitsee automaattijonon, saa jonottaa viel toisessakin jonossa. Pääsisäänkäynnillä on nimittäin kaksi ovea: toinen, josta pitkä jono jonottaa lippukassalle, ja toinen, josta lyhyt jono jonottaa sisään. Lyhyen jonon sisäänjonotusjonossa palkitaan aggressiivinen jonotustyyli, joten hienotunteisuus kannattaa säästää toisaalle, muutoin tässä jonossa saa ihan vapaasti viettää loppupäivän.

Nettisivujen perusteella lippuja voi ostaa myös verkosta, kannattanee kokeilla sitä vaihtoehtoa.

Kun on päässyt sisään rakennukseen, jonotetaan narikkaan. Seurueellamme oli kaksi narikkajonotaktiikkaa: osa jonotti pitkään saapuessamme mutta sai takkinta lähtiessämme nopeasti; osa meistä jonotti nopeasti saapuessa, mutta lähtiessä takkien takaisin saaminen otti aikaa. On siis mahdotonta suositella sitä, kannattaako narikassa valita alun perin pitkä vai lyhyt jono.

Vessa on narikkaa vastapäätä, ja sen jonon pituus vaihteli huomattavasti.

Jonoa museon turvatarkastukseen ei sen sijaan juurikaan ollut, ja läpivalaisun sekä kiellettyjen esineiden politiikka jäi hieman hämäräksi. Sateenvarjot olivat kiellettyjen esineiden listalla ja ne varmasti näkyivät läpivalaistuissa laukuissamme, mutta niitä ei kuitenkaan takavarikoitu. Läpivalaisulaitteen edessä oli runsas kerääntymä hyvättyjä puolitäysiä vesipulloja, joten hylkäsimme omamme suosiolla mikä oli sikäli virhe, että museossa oli todella kuuma ja siellä tuli jano. Suosittelen siis ainakin kokeilemaan vesipullon turvatarkastuksesta läpi saamista.

Mutta Ermitaasi itsessään, wau! Kaikkein hienointa museossa on sen portaikot ja palatsihuoneet, jotka ovat yksityiskohtineen ja kultauksineen toinen toistaan upeampia.

Kolmannen kerroksen ranskalaiset impressionistit oli juuri siirretty jonnekin toisaalle Ermitaasin osastolle, ja niiden tilalla oli kirjojen kuvituksia (muun muassa Matissea, Miroa, ja Dalia), mikä sekin kyllä oli mielenkiintoista. Siperialaisen antiikin osastolla ei ollut ruuhkaa mutta siellä oli varsin jännää. Museokaupassa myytiin kankaalle painettuja taulujen kopioita, mikä oli varsin kiinnostava idea.

Alun perin ajattelimme tekevämme Ermitaasiin pikaisen, maksimissaan kahden tunnin mittaisen täsmäiskun, mutta ajatuksen sellaisesta voi tyystin unohtaa; vaikka jonotuksesta selviäisi rivakammin kuin me, on museon valtavuus ja henkeäsalpaavuus omaa luokkaansa. Sitä ei vain voi juosta läpi, vaikkei tavoitteena suinkaan olisikaan nähdä "kaikkea".

# data[].attributes.attachment_link.description
Alkuun muutama sananen jonottamisesta: Ermitaasiin menemisen päivä ja kellonaika kannattanee valita huolella, tai muutoin saa myös jonottaa huolella. Lauantaina puolenpäivän aikaan jono oli varsin toivoton; pääsisäänkäynti on museokorttelin sisäpihalla, ja jono kiemurteli rakennuksen ulkopuolella Nevski prospektin kulmalle saakka.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
the_post_thumbnail_caption(); ?>
Anna Ahmatova. Venäläisen runouden Matriarkka, Sapfo ja Kassandra
Nikolai Dronnikov 1972: Anna Ahmatovan muotokuva
.

Istumme Taidekeskus Ahjossa, runokirjan julkistamistilaisuudessa. Pitkällä pöydällä on hohtavan valkea liina ja tummanpunaisia ruusuja, ruusuja joista Anna Ahmatova niin paljon piti ja joista hän kirjoitti runoissaan. Anna itse lukee videolla runojaan, on kuin hän kävisi kanssamme samaan pöytään ja Anneli Heliö kehottaa meitä nostamaan maljan Annan terveydeksi, koska hän jatkaa elämäänsä meissä.

.

Anna Andrejevna Ahmatovan (23.6.1889 -5.3.1966) kuolemasta tuli kuluneeksi maaliskuun alussa 50 vuotta. Selailen Anna Ahmatovan Koottujen Runojen laitosta. Runojen suomentaja Anneli Heliö kertoo, että Ahmatova -runojen käännöstyö, Olen äänenne. Kootut runot 1904-1966, on vaatinut häneltä yli kaksikymmentä vuotta, mutta tulos puhuu puolestaan. Kirjokannen kustantama mammuttiteos on kulttuuriteko vailla vertaa. Olen äänenne on sellaista kulttuurihistoriaa, joka jää elämään.

.
Juri Annenkov 1922: Anna Ahmatovan muotokuva
.

Teoksen on toimittanut ja sen melkein tuhat runoa on suomentanut Ahmatova-tutkija ja taiteilija Anneli Heliö. Kirjassa on myös Heliön kirjoittama Ahmatovan elämäkerta ja laaja kuvaliite runoilijasta ja hänen läheisistään. Yli 800 -sivuisen kirjan on kustantanut joensuulainen Kirjokansi-kustantamo.

.

.

" Ahmatovan runot ovat aina uudelleen onnistuneet järkyttämään sielun pohjia myöten, laittaneet seinää vasten, ettei ole ollut edes mahdollisuutta paeta. Sitä on suuri runous, taide, että se ottaa meistä niskalenkin. Muuttaa meitä ja ajatteluamme perusteellisesti", Anneli Heliö kertoo Karjala-lehden haastattelussa.

.

Vuosien 1992 -2015 välisenä aikana syntyneiden suomennosten lisäksi hän on heittäytynyt Ahmatovan maailmaan taiteilijana ja tutkijana, tehnyt hänen runojensa pohjalta erilaisia esityksiä, videoita ja performansseja, joilla hän on osallistunut myös näyttelyihin. Julkistamistilaisuudessa hän näytti meille yhden näistä vaikuttavista videoista, Kesäpuiston.

.
David Borovski 1986: Anna Ahmatovan muotokuva
.

Heliön mukaan Anna Ahmatovan runot ovat elämäkerrallisia. Suurin osa runoista on nyt suomennettu ensimmäistä kertaa ja niiden perusteella kuva runoilijasta laajenee ja herättää myös monia kysymyksiä: kuka oikein oli tämä taustaltaan sangen monikulttuurinen henkilö, joka syntyi Anna Gorenko nimisenä kesäkuun 11. (23.) päivänä 1889 Ukrainassa, Mustanmeren rannalla, Bolšoi Fontanissa, lähellä Odessaa, laivastoinsinöörin perheeseen? Hänen isänsä oli ukrainalainen, isänäitinsä kreikkalainen, äitinsä venäläinen ja isomummonsa tataariruhtinatar ja hänestä itsestään kasvoi kosmopoliitti ja venäläinen runoilija, ei runoilijatar - tar-pääte sai Ahmatovan raivostumaan, - ja miten juuri hän jäi henkiin toimiakseen julman aikakauden tapahtumien kirjaajana ja todistajana?

.

Useaan kertaan Heliö toistaa kysymyksen, mistä kasvoi se lujuus, minkä ansiosta Ahmatova kykeni kirjoittamaan yli 65 vuotta ja pysymään elossa siinä kun viina, itsemurhat, vankileirit, teloitukset sekä suoranainen nälkä ja kurjuus tekivät lopun monesta muusta taitelijasta? Heliö viittaa taiteilijan kykyyn vieraannuttaa, katsoa ajan tapahtumia kauempaa ja nähdä ne maailmanhistorian yhtenä traagisena vaiheena. Hän on vakuuttunut myös siitä, että Ahmatova koki velvollisuudekseen kuvata nämä julmat vuosikymmenet Venäjän kansan historiassa. Heliön mukaan Ahmatova tunsi edellisten vuosisatojen taiteilijat yhtä hyvin kuin läheiset ystävänsä ja niinpä hän keskusteli runoissaan heidän kanssaan. Hän ymmärsi oman tehtävänsä todistajana menneisyydestä käsin. Myös Ahmatovan ironinen elämänasenne, sysimusta nauru, auttoi häntä niinä vuosina, kun näytti siltä, että kaikki oli menetetty, vuosina, jolloin hänen poikansa oli vangittu ja hänet itsensäkin saatettiin vangita milloin tahansa.

.
Kaikki tahtoisin nimeltä muistaa, mutta mistään en listaa, noiden onnettomain saa. Mykät rukoukset heidän huulillaan, kiedoin verhoina heitä suojelemaan. Heitä muistelen aina ja kaikkialla, unohda en hädän uudenkaan koittaessa, ja jos kiusatun suuni joku vaientaa, sillä huutaa kansa, sata miljoonaa.
.

Hän jäi Venäjälle ja hänen osakseen lankesi toimia julman aikakauden tapahtumien kirjaajana ja todistajana ystävien ja läheisten paetessa maasta tai menehtyessä NKVD / KGB:n selleissä ja vankileireillä.

.
Pyhän kieleni polkivat lokaan, jotta sairaanhoitajan kanssa vuonna kolmekymmentäseitsemän saippuoisin veren tahraamaa lattiaa. Ne veivät ainoan poikani, vankikopeissa kidutettiin ystäviäni. Minut ympäröitiin näkymättömällä aidalla, ja vankkumatta olivat varjostajat kannoillani. Ne palkitsivat minut vaikenemalla, yli maan piirin olin kirottu, ne myrkyttivät minut parjauksella ja pakottivat nauttimaan, juomaa tappavaa, minut ajettiin hulluuden rajoille ja jostain syystä jätettiin sinne. Kuinka mieluista minulle, on mielipuolena harhailla,
Ahmatovasta tuli kuoleman tuttu jo nuorena, kun hänen vanhempi sisarensa kuoli tuberkuloosiin ja hän itsekin sairastui siihen. Runo vuodelta 1909 kuvannee nuoren Annan silloisia tuntemuksia.

.
Hautaa minut tuuli, minut hautaa! Omaiseni eivät ole paikalla. Maa hengittää hiljaa ja ylläni on vaeltava ilta. Kuten sinä, olin vapaa, mutta halusin liiaksi elää. Näetkö tuuli, kylmä on ruumiini? Ja kukaan ei risti käsiäni. Peitä tämä musta haava, illan pimeyden käärinliinalla ja käske sinistä sumua, lukemaan ylläni psalmeja. Tee minulle helpoksi lähteä, aivan yksin, viimeiseen uneeni,
.

Heliön mukaan kuoleman alati tiiviistä läsnäolosta kumpuavat hänen niin upeat ja samalla niin pessimistiset rakkausrunonsa, kiihkeästä halusta elää ja rakastaa. Rakkausrunojen kirjoittajasta kasvaa aikansa tapahtumien armoton kuvaaja, jonka ironia leikkaa kuin veitsi, hänestä kasvaa myös pelkäämätön vainottujen tukija. Hän oli venäläisen runouden Sapfo ja Kassandra, hän oli harvinaisen tarkkanäköinen - taiteilija lukee intuitiivisesti ajan merkeistä tulevat tapahtumat - ja hän sanoikin usein, että kaikki hänen kirjoittamansa toteutuu. Ja niin kuin sanomalehti Karjalaisessa Pentti Stranius kritiikissään kirjoittaa, " Ahmatova ylittää ideologiat ja aikakaudet, ei agitoi, mutta kommentoi omintakeisella tyylillään kaukonäköisesti ajan merkkejä ja ilmiöitä. Runot tihkuvat kärsimystä, mutta puolustavat aina ihmisyyttä ja rakkautta. Ahmatova suree muiden mukana, mutta pystyy tulkitsemaan, romahtamatta kokonaan perheensä kohtalosta huolimatta." - Ja Anneli Heliö taas kirjoittaa Ahmatovan elämäkerrassa: - "... Kyky rakastua aina uudelleen ja ehdoitta, kyky haltioitua ja tuntea yhteenkuuluvuutta niin luomakunnan kuin kaikkeudenkin kanssa on myös hänen luovuutensa lähde."

Ahmatovan runous panoroi halki koko Venäjän historian ja hän sivaltelee viiltävällä ironiallaan neuvostoajan tyranniaa ja sen tukijoita.
Pilkkaruno Täällä kauneimmat tytöt taistelevat kunniasta päästä teloittajien vaimoiksi. Täällä vanhurskaita yöllä kidutetaan, itsetunto nälällä murretaan. Miksi te veden myrkytitte ja miksi saastaa leipääni sotkitte? Miksi jälkeen vapauden päivien luolaan muutitte?
.

Hänen elämänsä oli kuin vuoristorataa. Kirjan elämäkerrasta käy ilmi, että hän oli tietoinen omasta runoilijankutsumuksestaan jo sangen varhain. Hän kertoo kirjoittaneensa ensimmäisen runonsa 11-vuotiaana, jolloin hän aloitti myös muistelmiensa kirjoittamisen, kymmenluvulla hän oli jo tunnettu ja tunnustettu runoilija Pietarin avantgardistisissa taiteilijapiireissä ja jo tuolloin häntä kuvattiin lukuisissa runoissa, piirroksissa ja maalauksissa.

.
Anna Zelmanova 1913: Anna Ahmatovan muotokuva
.

Ensimmäinen vuonna 1910 solmittu avioliitto runoilija Nikolai Gumiljovin kanssa kariutui jo muutaman vuoden kuluttua. Gumiljov teloitettiin elokuussa 1921 syytettynä kuulumisesta vastavallankumoukselliseen, monarkistiseen salaliittoon. Teloituksen aiheuttamasta shokista Ahmatova ei selvinnyt koskaan, vaan hän omisti Nikolaille lukuisia runoja, runoja, joita sävyttää kiihkeä kaipuu jälleennäkemisestä.

.
Läpi tyrmän portin, takaa Ohtan soiden, umpeenkasvanutta polkua pitkin, yli villiintyneen niityn, läpi yön vartioketjun, pääsiäiskellojen lupausta kutsuttuna, tule luokseni illalliselle. 15. huhtikuuta 1936, Leningrad
.

Suhde Gumiljoviin kariutui jo 1910-luvulla. Avioliiton alusta lähtien Gumiljovilla oli muita suhteita ja myös Annalla oli useita rakastettuja - runoilijoita, kuvataiteilijoita, säveltäjiä - Kulkukoira-kapakan avantgardistisissa taiteilijapiireissä, missä hän myös itse lausui runojaan. Elämäkerran mukaan Ahmatova oli myös lausuntataiteilija.

.
Maalauksessa Natan Altman on kuvannut Ahmatovan kirjallisen hahmon Kulkukoira-kapakassa
.

Kulkukoira-kapakka keskellä Pietarin ydinkeskustaa oli avantgardistien kantakapakka ja Ahmatova on kuvannut sitä useissa runoissaan.

.
Kulkukoirassa 1912 Juoppoja, lutkia, osamme olla, taakkamme piinata toisiamme! Kukat ja linnut seinillä riutuvat, janoten pilviä.
...
Voi, kuinka kaihoaa sydämeni! Odotanko, hetkeä kuolemani? Ja tanssijatar näiden ilveilyjen, olet pian tanssiva tulessa helvetin. Leonid Tkatshenko 1992. Anna Ahmatovan muotokuva
.

Ystävät emigroituivat 20-luvun alussa, mutta Ahmatova kieltäytyi lähtemästä verta vuotavalta Venäjältä, vaikka hänen silloinen rakastettunsa mosaiikkitaiteilija ja runoilija Boris Anrep pyysi häntä mukaansa emigroituessaan Englantiin.

.

.

Kritiikeissä häntä syytettiin siitäkin, ettei hän ollut älynnyt kuolla ajoissa ja niinpä kommunistinen puolue asetti hänet 1920-luvun alkupuolella salaiseen julkaisukieltoon.

.

Ahmatova kirjoittaa muistelmissaan, "Moskovassa oli tehty keväällä 1924 minua koskeva päätös, joka laittoi pisteen kirjalliselle toiminnalleni. Runojani ei enää julkaistu lehdissä eikä almanakoissa eikä minua kutsuttu kirjallisuusiltoihin. Tapasin Marietta Shaginjanin Nevski Prospektilla. Hän sanoi: `Te olette niin tärkeä henkilö - että Keskuskomitea on hyväksynyt teitä koskevan päätöslauselman - Teitä ei vangita, mutta ei myöskään julkaista.`"

.
Anatoli Davidov 1991: Anna Ahmatovan muotokuva
.

Elämäkerran mukaan Ahmatova ei suinkaan vaiennut, vaikka hänen runojaan ei julkaistukaan, vaan hän ryhtyi tutkimaan Puškinia, runoilijaa, joka Ahmatovan mukaan ´ voitti ajan ja tilan rajoitukset`. " Puškin edusti hänelle sitä ydintä, mitä ilman luhistuu niin kauneus ja moraali kuin historiakin." Ahmatovasta on sanottu, että vaikeina aikoina hän palasi Puškiniin, samaistui, sai voimaa hänen runoilijankohtalostaan ja piti häntä myös savuverhonaan, sillä puhuessaan jostain Puškinin runosta, hän saattoi tarkoittaa omaa kiellettyä runoaan.

.

Ahmatova ryhtyi myös käännöstyöhön, hän auttoi silloista miestään, taidehistorioitsija Nikolai Puninia, Venäläisen museon johtajaa, kääntämällä taiteilijamonografioita Puninin esitelmiä varten ja tekemällä myös hänen esitelmiensä luonnokset.

.

Hänen omia runojaan ei julkaistu, mutta se ei suinkaan tarkoittanut sitä, ettei hän olisi kirjoittanut niitä. Hän otti erittäin voimakkaasti kantaa ajan kulttuuripolitiikan muutoksiin 20-luvun lopulla ja 30-luvun terroriin, jolloin valta keskittyi Stalinin käsiin, mutta silloin kirjoitetut runot oli piilotettava jopa poltettava, syntyi ` muistin kirjallisuus`. Alla olevan runon hän omisti runoilija-ystävälleen, Osip Mandelštamille.
Ei! Sokean lauman kanssa, Kremlin taluttajan perässä, emme vaeltaneet kohti syntejä, pitkin Leninin tietä. Tietenkin, sinä ja minä, kuljemme Tagantsevin, Jeseninin ja suuren Majakovskin tietä pitkin...
Vuodesta 1926 lähtien hän asui Nikolai Puninin kanssa Fontankan taloksi kutsutussa Šeremetjevin palatsin siipirakennuksessa, keskellä Pietarin ydinkeskustaa, Ahmatovan runoudessa Šeremetjevin palatsi ja huone missä hän itse asui saivat erittäin tärkeän roolin. Hän asui Fontankan talossa vuosina 1918-1920, 1926-1941 ja 1945-1952, muutettuaan sinne ensimmäisen kerran jo vuonna 1918 ja poistuttuaan talosta lopullisesti 1952. - Yhteiselämä Puninin kanssa ei ollut helppoa.

.
Sinulta olen sydämeni kätkenyt, ikään kuin olisin sen Nevaan heittänyt... Kesytettynä ja siivettömänä, elän sinun talossasi. Vain. öisin kuulen narahduksia. Mitä siellä - tuntemattomissa pimeyksissä? Šeremetjevin lehmukset... Nimenhuuto talon aaveiden... Se hiipii varoen, kuin veden solinaa, musta kuiske, onnettomuuden, saa korvani kuumottamaan - ja se mutisee, ikään kuin sen asiana olisi kaiken yötä täällä puuhata: "Sinä kaipasit kodikkuutta, tiedätkö, missä on - kotisi?" 30. lokakuuta 1936, Leningrad. Yö
Ahmatova ja Punin eivät koskaan rekisteröineet suhdettaan eikä Punin eronnut virallisesti entisestä vaimostaan Anna Arensista, joka jäi asumaan heidän pienen tyttärensä, Irinan kanssa samaan yhteisasuntoon. Yhteiset vuodet Puninin kanssa olivat Ahmatovalle erittäin painostavia, ne uhkasivat myös hänen luovuuttaan, kykyä kirjoittaa runoja ja vuonna 1938 hän sai vihdoin voimaa jättää Puninin, mutta jäi kuitenkin asumaan samaan yhteisasuntoon. Tuolloin 30-luvun lopulla heidän välinsä olivat erittäin huonot, mutta sota, jolloin sekä Ahmatova että Puninin perhe evakuoitiin Leningradista lähensi heitä ja sodan jälkeen Punin pyysi Ahmatovaa takaisin samaan yhteisasuntoon, Fontankan taloon. Nikolai Punin oli varmasti Ahmatovan pisin miessuhde ja kun Punin kuoli vankileirillä, Vorkutassa elokuussa 1953, Ahmatova omisti hänelle runon.

.
Ja sydän tuo ei enää vastaa ääneeni, ilossa ja surussa, kuten ennen, kaikki on lopussa... Lauluni katoaa
.

Punin oli Venäläisen museon johtaja ja johtava avantgarden tutkija, Vladimir Tatlinin ja Kazimir Malevitšin ystävä. Hän oli perehtynyt myös Bysantin taiteeseen ja vanhoihin venäläisiin ikoneihin ja kirjoitti tutkielman ikonimaalari Andrei Rublevista.

.
Lev Britanishski 1960-luku: Anna Ahmatovan muotokuva
.

Ei riittänyt, että Ahmatova koki yhteiselämän Nikolai Puninin kanssa loputtoman painostavana, sillä vielä suuremmaksi painajaiseksi Ahmatovalle muodostui hänen poikansa toistuvat vangitsemiset, odotus ja pelko tämän kuolemantuomiosta. Syntyi Requiem-runoelma, runoelma, omakohtaisesti eletystä tuskasta, kärsimyksestä ja kidutuksesta.

.
Seitsemäntoista kuuta jälkeesi huudan, rukoilen sinua kotiin, teloittajan jalkoihin olen heittäytynyt, sinä poikani ja minun kauhuni. Kaikki on sotkeentunut ikiajoiksi, ja minulle ei ole enää selvää, kuka on nyt peto, kuka ihminen, ja kauanko vielä pitää teloitusta odottaa. (1 939)
Suuren terrorin vuosina, 30-luvulla, kuka tahansa saattoi olla ilmiantaja, jopa oma perheenjäsen. Heliö kertoo, kuinka aikalaisten kuvauksissa Anna Ahmatova vaikutti tuohon aikaan mielipuoliselta kerjäläisnaiselta, joten tuskan ja ahdistuksen tuottaman murtuman hänen henkisessä ja ulkoisessa olemuksessaan on täytynyt olla valtavan, koko olemuksen perusjuuria järkyttäneen.

.

Ja jälleen Anneli Heliö pohtii, miten Ahmatova kesti rautaisen todellisuuden tietäessään hyvin, että hänet itsensäkin saatettaisiin vangita ja teloittaa kansanvihollisena milloin tahansa. - Vuonna 1935 Leningradin tšekistit aikoivat vangita myös Ahmatovan, Genrih Jagoda, NKVD:n päällikkö ei kuitenkaan allekirjoittanut vangitsemismääräystä.

.

Vuonna 1932 Kommunistisen puolueen käskystä perustettiin Neuvostoliiton kirjailijaliitto, jonka ensimmäiseksi puheenjohtajaksi nimitettiin Maksim Gorki. Samassa yhteydessä kaikki olemassa olevat kirjalliset ryhmittymät kiellettiin. Ahmatova - Kassandra - näki, mihin kulttuuripolitiikan kiristäminen tulisi johtamaan - taiteilijoiden vainoon ja tuhoamiseen. - Kaikki muut liitot ja suuntaukset kiellettiin formalistisina ja Neuvostoliitolle vihamielisinä. Ahmatova ei halunnut olla missään tekemisissä Maksim Gorkin johtaman uuden liiton kanssa ja ei sen vuoksi myöskään liittynyt siihen, tästä johtuen NKVD alkoi seurata häntä ja kerätä hänestä tietoja.

.

Vuosina 1935-1941 Neuvostoliitossa vallitsi Stalinin pahimman terrorin ajanjakso. Ratkaiseva kimmoke vainojen käynnistymiselle oli Leningradin puoluesihteeri Sergei Kirovin murha joulukuussa 1934, josta seurasi joukkovangitsemisia. Sanoista teloitus ja teloittaa oli tullut niin tavallisia ja jokapäiväisiä, että niiden merkitys oli kadonnut. Kolmas osa Leningradin asukkaista, pääasiassa aatelistoa ja älymystöä, osoittautui silloin "kansanvihollisiksi". " Kaikki nämä pidätykset ja karkotukset olivat selittämättömiä, kuin jokin luonnononnettomuus. Kukaan ei ollut turvassa. Joka ilta ennen nukkumaanmenoa tein tarvittavat järjestelyt pidätyksen varalta. Olemme kaikki syyllisiä - ilman syytä. Voit kiittää vain onnellista sattumaa, jos sinua ei ammuta eikä karkoteta." Mutta jatkuvassa pelossa ja kärsimyksessä Ahmatova myös terästyi, niin että hänellä oli lopulta voimaa haastaa aikansa.

.
Uhmaan sitä tosiasiaa, että kuolema minua suoraan silmiin tuijottaa - sanojesi vuoksi vannon: saa ovi tulla oveksi, lukko jälleen lukoksi, rinnassani, äreäksi pedoksi, muuttui sydämeni. Mutta niin on asia, että meidän kaikkien kohtalona oli oppia, mitä tarkoittaa, olla nukkumatta, kolmeen vuoteen, mitä tarkoittaa, että aamulla, on pelastunut, niiden joukosta, jotka yöllä vietiin. 20. toukokuuta 1940 Eddi Mosijev 1973: Anna Ahmatovan muotokuva
.

Vuonna 1938 Ahmatova tutustui kirjailija Lidija Tšukovskajaan, josta tuli hänen uskottuna ja sihteerinsä. Tšukovskaja painoi mieleensä ne runot, joita Ahmatova ei uskaltanut säilyttää paperilla ja olojen vapauduttua Stalinin kuoleman jälkeen hän auttoi Ahmatovaa hakemaan runot `muistin kellarista`. Päiväkirjoissaan Tšukovskaja on kuvannut tätä kaunista ja katkeraa kirjoitusrituaalia, " Ahmatova kirjoitti runon, paperilapulle, antoi sen minulle luettavaksi, ja sen jälkeen poltti runon tuhkakupissa. " Näitä muistissa säilytettäviä runoja oli paljon.

.

Heliön mukaan Tšukovskajan päiväkirjoista saa erittäin arvokasta tietoa sekä Ahmatovasta henkilönä kuin hänen runoistaankin, koska hän kirjasi ylös heidän keskustelunsa. Lidija Tšukovskaja on muun muassa kirjoittanut, " Ahmatova tunsi koko maailman tuskan ". Se selittää sen, ettei Ahmatovalla ollut koskaan minkäänlaisia maantieteellisiä rajoja, vaan sodan alettua hän otti kantaa niin Pariisiin miehitykseen, Lontoon pommituksiin kuin Suomen talvisotaankin. Hän oli kosmopoliitti nuoruudestaan lähtien. Myös nämä "poliittiset" runot piti kätkeä.

.

Ahmatova oli jatkuvasti kirjoittanut myös Stalinia ja järjestelmää kritisoivia runoja. Kerran Ahmatova oli keskustellut Lidija Tšukovskajan kanssa Stalin-runoistaan. - "Aika oli kammottava, siksi piti runojenkin olla kammottavia", - sanoi Ahmatova.

.
Tatjana Tolstaja 1989: Anna Ahmatova Talvella Komarovossa
.

Toinen maailmansota syttyi; kahdeskymmenestoinen kesäkuuta 1941 Hitlerin armeijat hyökkäsivät Neuvostoliittoon. Elokuun 30. päivänä Leningrad oli saarrettu ja tuomittu paitsi jatkuviin pommituksiin ja tulituksiin myös nälkäkuolemaan. Ahmatova kirjoittaa patrioottiset Sodan tuuli ja Leningrad -runosarjat.

.

.

Ja nainen, joka tänään hyvästelee rakkaimpansa, -
muuttakoon voimaksi oman tuskansa. Me vannomme lapsillemme, me vannomme haudoillemme, kukaan ei meitä orjuuta! (1941)
.

Leningradilaiset ja moskovalaiset kirjailijat, taiteilijat, muusikot ja elokuvantekijät evakuoitiin Keski-Aasiaan. Ahmatova asui Taškentissa, Uzbekistanissa toukokuulle 1944 saakka.

.

Elämäkerran mukaan Ahmatova oli kokenut eurooppalaisen kulttuurin eri vuosisadat omana aikanaan ja niiden kirjailijat aikalaisinaan, joiden kanssa hän kävi runoissaan dialogia, yhtä lailla hän nyt koki Aasian kotinaan. Ahmatova oli aina samaistunut voimakkaasti läheisiksi kokemiinsa ihmisiin ja hän tunsi sekä hallitsi mitä erilaisimpien aikakausien tapahtumat. Matka Aasiaan oli matka oman suvun muinaiseen alkukotiin. Vielä vanhanakin hän sanoi ylpeänä olevansa Tšingisin sukua, koska sukulegendan mukaan hänen isomummonsa, tataariruhtinatar Ahmatova polveutui Iivana Julman hovissa vaikuttaneesta Ahmat-kaanista, joka taas polveutui Tšingis-kaanista.
Seitsemänsataa vuotta olin muualla, mutta täällä, en koe mitään muutosta. Pyörryttävistä korkeuksista virtaa jumalten rakkautta. Kupoli musta taivaiden, kuoro vetten ja tähtien, samat kuin ennenkin siementä samaa tuuli kantaa, äiti muinaista laulua laulaa.... (1945)
.

.
in memoriam Ystäväni! Te jotka viimeisinä kutsuttiin! Minut jätettiin, teitä suremaan. Muistoanne kuin huurteinen paju, en ryhdy itkemään. Nimenne tulen huutamaan, kaikkeen maailmaan. Väliäkö nimistä! Merkinnöistä kirjojen! Teitä muistan polvistuen! Valo hohtavaa purppuraa. Ja Leningrad muistaa eläviä, kuolleitaan, jotka sumun halki kulkueina vaeltaa - Jumala ei tunne kuolemaa. Elokuu 1942 Djurmen
Vuonna 1940 alkanut voimallinen luomiskausi jatkui Taškentissa. Todennäköisesti siellä syntyneiden runojen haltioituneeseen ilmeeseen vaikutti näyttelijä Faina Ranjevskajan hellyydenosoitukset Ahmatovaa kohtaan. Rakkaus oli aina ollut elävä lähde Ahmatovan luomistyössä ja nyt hän oli myös keskellä kirjallisia keskusteluja, jotka olivat hänelle yhtä välttämättömiä kuin leipä ja vesi, hän ei ollut enää yksin kuten Leningradissa, jossa jokaista vierasta täytyi varoa mahdollisena ilmiantajana. Niin kuin edellä on mainittu, Ahmatova kirjoitti patrioottiset Sodan tuuli ja Leningrad runosarjat.

.

.

Ensimmäinen kesäkuuta 1944 Ahmatova palasi Leningradiin. Näky jonka hän kaupungissa kohtasi, oli varmasti kauheampi, kuin mitä hän oli saattanut Taškentissa, Uralin takana, kuvitella. Ahmatova muisteli vuonna 1965, miten ´kaupunkia esittänyt hirveä aave` oli hätkähdyttänyt häntä. " Kaupungin tekemä vaikutus oli hirveä, kammottava. Kaikki nämä talot, nämä kaksi miljoonaa haamua, jotka leijuivat ylläni, kaikkien nälkään menehtyneiden varjot.
Tuhoa Leningradin en sure käsilläni, en huuhdo kyynelilläni, en maahan kätke. Kukkivalla kedolla maahan asti kumarran Leningradin tuhoa... (1944) Anna Shervinskaja 1968: Anna Ahmatovan muotokuva
.

.

.

.

Sodan jälkeen vallitsi lyhyt "suojasään aika", sivistyneistön keskuudessa virisi uuden vapaamman ajan odotuksia ja Ahmatova kuten kaikki muutkin uskoivat poliittisen valvonnan hellittäneen. Hän saattoi edes hetkeksi unohtaa ainaisen pelon, jotka tukahdutti häntä 30-luvulla, silloin jokainen uusi ihminen oli ollut mahdollinen vakooja tai ilmiantaja. Ahmatovalla oli vuosina 1945-1946 runoiltoja enemmän kuin edellisten kahdenkymmenen vuoden aikana yhteensä ja nyt sekä uudet että vanhat ihailijat juhlivat häntä kuin kuningatarta. Ennen sotaa hän oli elänyt hyvin eristäytyneenä, tosin omaksi onnekseen syrjässä kaikista kirjallisista taisteluista, jotka johtivat leireille ja teloituksiin, nyt hän itsekin halusi runoilleen kuulijoita. Hän kärsi yksinäisyydestään, koska hän ei ollut vetäytynyt syrjään omasta halustaan vaan se oli ollut olosuhteista johtuvaa. Hänen runojaan ei ollut julkaistu vuoden 1924 jälkeen ja 1930-luvulla hän ei ollut uskaltanut kirjoittaa niitä edes ylös, vuosien 1940 ja 1943 kustantajien toimittamat kokoelmat (Ahmatovalla itsellään ei ollut sananvaltaa siihen, mitä runoja kokoelmiin valittiin) eivät antaneet lukijalle oikeaa käsitystä hänen tuotannostaan. Ahmatova pelkäsi, että käsitys hänestä oli jähmettynyt varhaiseen rakkauslyriikkaan 1910-luvulle. Hän halusi todistaa lukijoilleen, että hänellä oli ajankohtaista ja syvällisempää sanottavaa.

.

Eräs aikalainen muistelee, "Kaksi Blokin muistoksi pidettyä iltaa - Kirjallisuusinstituutissa ja Gorki-teatterissa. Ahmatovaa tuodaan sisään kuin Iverskin luostarin Jumalanäidin ikonia. .. hän sairastelee, sydän reistailee, mutta hän juo vodkaa kuin husaari... Hänet otetaan vastaan myrskyisin suosionosoituksin, yleisö, pääasiassa nuoria miehiä, nousee ylös, taputtaa käsiään, riehuu ja huutaa kuin aikoinaan Šaljapinin esiintyessä. "

.

Kenelle tahansa taitelijalle tällainen suosio olisi ollut huumaavaa, mutta Ahmatova muisti missä maassa hän eli ja alkoi pelätä seurauksia ja hänen vaistonsa tai terve järkensä osui oikeaan. Erityisen kohtalokkaaksi koitui esiintyminen huhtikuussa 1946 Ammattiliittojen Pylvässalissa Moskovassa, missä Ahmatova ja Pasternak lausuivat runojaan, tätä lausuntailtaa Ahmatova piti koko lopun ikänsä kohtalokkaana. - Ahmatova kertoi, miten kauhea aavistus kylmäsi häntä, kun suosionosoitukset alkoivat... Seisaalleen nousten nuori yleisö puhkesi valtaviin suosionosoituksiin tervehtiäkseen runoilijoita. Tämä tervehtimistapa oli varattu puolueen johtajille ja sen vuoksi sitä pidettiin kirjailijoiden poliittisena mielenosoituksena. Hän luki kiireesti runonsa ja poistui sivuilleen katsomatta." - Ahmatova pelkäsi poliittisia seurauksia. Stalinin, jolle oli raportoitu tapahtumasta, on kerrottu kysyneen "kuka organisoi kapinan?" Ahmatovalle itselleen jäi tilanteesta pahoja aavistuksia.

.

Anna Ahmatovan elämään tuli vielä hänen viimeinen suuri rakkautensa, kulttuurihistorioitsija Sir Isaiah Berlin, jolle Ahmatova kirjoitti viimeisen kahdenkymmenen elinvuotensa aikana useita runosarjoja. Ironista kyllä heidän tapaamisensa loppuvuodesta 1945 oli järjestänyt NKVD, joka halusi selvittää, mitä Ahmatova todella ajatteli ja joka uskoi Ahmatovan puhuvan avomielisesti ulkomaalaiselle. Berlin lankesi hänelle viritettyyn ansaan ja tapaaminen tuotti Ahmatovalle suuria vaikeuksia.

.

Berlin toimi tuohon aikaan Iso-Britannian diplomaattina Moskovan lähetystössä. Palattuaan Britanniaan Berlin kirjoitti raportin toiminnastaan Neuvostoliitossa, raportissaan hän kertoo myös Ahmatovasta ja heidän yön yli kestäneestä keskustelustaan Fontankan talossa. Englannissa Kim Philby niminen henkilö toimi yli 30 vuotta NKVD / KGP:n vakoojana välittäen tietoja Neuvostoliitolle. Hänet värvättiin 1930-luvulla Cambridgen yliopiston radikaalien opiskelijoiden joukosta ja jo silloin hän alkoi rakentaa itselleen kaksoisroolia - Hän toimi Neuvostoliiton vakoilijana Englannin turvallisuuspalvelussa ja CIA:ssa. Vuonna 1944 hänestä tuli Englannin turvallisuuspalvelun Venäjän-osaston päällikkö. Philby informoi Berlinin raportin sisällöstä välittömästi NKVD:tä, jolloin myös Stalin sai tietoonsa, mistä Ahmatova oli puhunut. Berlin ei osannut aavistaa, miten häntä käytettiin hyväksi.

.

Stalin piti ulkomaisten lähetystöjen henkilökuntaa vakoojina ja antoi siksi seurata heitä. Sir Isaiah Berlin kirjoitti heidän tapaamisensa merkityksestä ja sen seurauksista Ahmatovalle: "Ahmatova itse kertoi minulle Stalinin kiihtyneen siitä, että hänenlaisensa epäpoliittinen kirjailija, jonka teoksia ei paljonkaan julkaistu ja joka sai kiittää turvallisesta olostaan ennen muuta tosiasiaa, että oli onnistunut elämään suhteellisen huomaamattomasti vallankumouksen ensi vuosina ennen vankileireille ja teloituksiin johtaneiden kulttuuritaistelujen puhkeamista, että hän oli uskaltanut tehdä hirvittävän rikoksen, tavannut ilman asianomaista lupaa ulkomaalaisen, joka sitä paitsi ei ollut kuka tahansa ulkomaalainen, vaan kapitalistisen valtion palveluksessa oleva virkamies. ´ Nunnamme näyttää ottavan vastaan ulkomaisia vakoilijoita`, oli Stalin huutanut. Ahmatova kertoi minulle tästä Oxfordissa vuonna 1965 ja lisäsi, että hänen käsityksensä mukaan me, siis hän ja minä, saatoimme tapaamisellamme vahingossa alulle kylmän sodan ja muutimme näin ihmiskunnan historian kulkua. Hän oli aivan tosissaan."

.
Äänet hajosivat tuhkaksi eetterissä, aamunkoitto tummui yönpimeydeksi. Vaikeni maailma iäksi, enää kaksi ääntä: minun ja sinun. Mutta kuuletko kellojen soiton, tuulen kantaman, Laatokan näkymättömiltä järviltä. Tuuli tarttuu yölliseen keskusteluumme muuntaen sanat ja katso kaksi ristikäistä sateenkaarta hohtaa haurasta valoa.
Vuodenvaihteessa 1945-46 he tapasivat kaksi kertaa, tapaamiset koskettivat Ahmatovaa syvästi, hän omisti Berlinille yksittäisten runojen lisäksi monia runosarjoja - Villiruusu kukkii, Keskiyön runoja ja Cinque. Runoja joissa hän kirjoittaa ei-tapaamisista, heidän kohtaamisensa mahdottomuudesta.

.

.

Anna Andrejevnalle olisi totta totisesti suonut onnea henkilökohtaiseen elämään, mutta kurinpalautus tuli melko pian: - Leningradin alueen puoluejohtaja ja kommunistisen puolueen keskuskomitean sihteeri Andrei Ždanov piti 14. elokuuta 1946 puolueen keskuskomitealle puheen, jossa hän tuomitsi Zvezda ja Leningrad -kirjallisuuslehdet Ahmatovan runojen ja satiirikko Mihail Zoštšenkon tekstien julkaisemisesta. Sitten Zvezda ja Leningrad -lehdissä ilmestyi Neuvostoliiton Kommunistisen puolueen Leningradin aluejärjestön "päätös", jossa Anna Ahmatovaa ja Mihail Zoštšenkoa syytettiin formalismista ja kosmopolitismista. Päätöksen mukaan Ahmatovan luova työ oli vieraan ideologian uskollista julistamista. - Keskuskomitean kokouksen jälkeen pidettiin Neuvostokirjailijoiden Leningradin osaston yleinen kokous 16. elokuuta 1946 Smolnan instituutissa, jossa Ždanov piti monta tuntia kestäneen puheensa, missä hän hyökkäsi voimakkaasti Anna Ahmatovan kirjallista toimintaa vastaan. Kokous "hyväksyi yksimielisesti" keskuskomitean linjan suhteessa vieraisiin elementteihin, joita edustivat Ahmatova, Zoštšenko ja heidän kaltaisensa. Seurauksena edellisistä tapahtumista Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen puhemiehistö huomioi "lukuisten kirjailijoiden sitkeät pyynnöt" erottamalla Ahmatovan ja Zoštšenkon 4. syyskuuta 1946 Neuvostokirjailijoiden liitosta lakkauttaen samalla heidän eläkkeensä ja takavarikoiden heidän elintarvikekorttinsa. - Ahmatovaan kohdistetut syytökset olivat samoja kuin marxilaisessa lehdistössä 1920-luvulla. Otteita Andrei Ždanovin monituntisesta puheesta, jonka hän piti kommunistisen puolueen keskuskomitealle 14. elokuuta 1946.

.

"Otan nyt käsiteltäväksi Anna Ahmatovan ´luovan` kirjailijantoimen. Aikoinaan Gorkilla oli tapana sanoa, että vuosikymmentä 1907-1917 ei aiheetta kutsuta lahjattomimmaksi ja halveksittavimmaksi vuosikymmeneksi venäläisen intelligentsijan historiassa, kun 1905 vallankumouksen jälkeen suuri osa intelligentsijasta kavahti vallankumousta ja syöksyi taantumuksellisen mystiikan ja pornografian suohon,...

.

Anna Ahmatova oli yksi tämän taantumuksellisen, kirjallisen suon edustajista. Hän kuuluu niin kutsuttuun akmeistien kirjalliseen ryhmään, joka tuli esiin symbolistien riveistä, ja on yksi ajatuksettoman, aristokraattisen, salonkirunouden lipunkantajista, aatteeton, ja täydellisesti vieraantunut neuvostokirjallisuudesta. Akmeistit edustivat yksinomaan individualistista tyylisuuntaa taiteessa. He saarnasivat teoriaa ´taidetta taiteen vuoksi`, ´kauneutta kauneuden vuoksi`, he eivät halunneet tietää mitään kansasta, heidän tarpeistaan ja viehtymyksistään, eivät myöskään mitään yhteiskunnallisista olosuhteista. Yhteiskunnalliselta alkuperältään tämä oli porvarillis-aatelinen kirjallinen tyylisuuntaus, aikana jolloin porvariston ja aateliston valta oli päättymäisillään, jolloin hallitsevien luokkien runoilijat ja ideologit yrittivät paeta todellisuuden epämiellyttävyyttä pilvien korkeuksiin ja uskonnollisen mystiikan sumuihin, yksityisten tunnetilojensa ahtauteen, syventymällä merkityksettömiin pikku sieluihinsa. Akmeistit yhtä hyvin kuin symbolistit, dekadentit, ja muut porvarillis-aatelisen ideologian edustajat, julistavat pessimismiä ja uskoa vain toiseen maailmaan.
Mutta minä vannon sinulle enkelten puutarhan kautta, vannon sinulle ihmeitä tekevän ikonin kautta ja intohimoisesti palavien öittemme kautta
.

Ahmatovan runouden sisällöt ovat läpikotaisin henkilökohtaisia. Hänen lyriikkansa alue on rajoittunut ja köyhä: se on budoaarin ja kappelin väliä viilettävän vimmaisen hienostorouvan runoutta. Kaiken perustana hänellä on eroottiset rakkausaiheet, joihin kietoutuu murheen, ikävän, kuoleman, mystiikan ja tuomion teemoja. Tuomion tunne on varsin ymmärrettävä pois kuihtuvan ryhmän sosiaalisessa tietoisuudessa - toivottomuuden synkät sävyt ennen kuolemaa, mystiset kokemukset erotiikkaan sotkeutuneina - siinä Ahmatovan henkinen maailma, joka on jäänne peruuttamattomasti menneisyyteen kadonneesta aateliskulttuurista, ´vanhoista, hyvistä Katariinan ajoista`. Puoliksi nunna, puoliksi lutka, tai paremminkin nunna ja lutka, joka sekoittaa yhteen huoraamisen ja rukoilemisen.

.

Tällaista on Ahmatovan runous, hänen merkityksetöntä kapeaa henkilökohtaista elämäänsä, merkityksettömiä tunteita ja uskonnollista erotiikkaa. Ahmatovan runous on etäällä kansasta.

.

Mikä on syynä Ahmatovan runouden äkilliseen suosioon? Mitä yhteistä hänellä on meidän kanssamme, neuvostokansan kanssa? Mikä on syynä tarjota kirjallista puhujalavaa kaikille noille dekadenteille ja syvästi muukalaisille kirjallisuuden virtauksille? Venäjän kirjallisuuden historiasta me tiedämme, että aina tilaisuuden tullen taantumukselliset kirjalliset liikkeet, kuten sellaiset mihin symbolistit ja akmeistit kuuluvat, ovat yrittäneet aloittaa sotaretken Venäjän kirjallisuuden suuria, venäläisiä, vallankumouksellisia, demokraattisia perinteitä ja sen edistyksellisiä edustajia vastaan; he yrittivät riistää kirjallisuudelta sen korkean ideologisen ja yhteiskunnallisen tarkoituksen, ja upottaa sen ideologisen ajatuksettomuuden ja tyhjänpäiväisyyden suohon ...

.

Lokakuussa 1917 pyyhkäistiin roskatynnyriin niin hallitsevat luokat kuin niiden ideologiat ja laulujen laulajat. Ja sitten, yhtäkkiä, kahdenkymmenenyhdeksän vuoden jälkeen sosialistisesta vallankumouksesta, jotkut museaaliset harvinaisuudet varjojen maailmasta ilmestyivät näyttämölle ja alkoivat opettaa nuorisollemme, kuinka heidän tulisi elää. Leningrad -lehti avaa ovet selälleen Ahmatovalle ja hänelle on jätetty vapaus myrkyttää nuorisomme mielet runoutensa turmeltuneella hengellä.

.

Mitä yhteistä on tällaisen runouden ja meidän kansalaistemme ja valtiomme kiinnostuksen välillä? Ei kerta kaikkiaan mitään. Ahmatovan työ kuuluu kaukaiseen, unohdettuun menneisyyteen; se on täysin vierasta neuvostokansalaisten nykyiselle elämälle eikä sitä voi suvaita lehtiemme sivuilla. Meidän kirjallisuutemme ei ole yksityisyritteliäisyyttä, joka haluaa miellyttää erilaisia makuja kirjallisuusmarkkinoilla. Meidän ei tarvitse antaa kirjallisuudessamme tilaa mauille ja mieltymyksille, joilla ei ole mitään yhteistä neuvostoihmisten moraalin ja luonteenominaisuuksien kanssa. Mitä Ahmatovan teokset voivat opettaa nuorisollemme? Eivät mitään, ne voivat vain vahingoittaa. Nuo teokset kylvävät vain masennusta, henkistä lamaa, pessimismiä, halua paeta sosiaalisen elämän ja toiminnan olennaisia ongelmia yksilöllisten kokemusten pikku maailmaan. Miten hänen käsiinsä voisi antaa nuorison kasvattamisen!? Ahmatovaa julkaistiin kuitenkin kärkkäästi sekä Zvezda- että Leningrad -lehdissä ja jopa hänen runokokoelmiaan on ilmestynyt. Tämä on poliittinen virhe.

.

Syytösten mukaan Ahmatovan runous oli siis pessimististä ja näköalatonta, hän oli degeneroitunut aateliskulttuurin edustaja, joka ei ollut ymmärtänyt kuolla ajoissa, nuorison turmelija, jolla ei ollut mitään annettavaa uudelle sosialistiselle ihmiselle ja joka ei osallistunut sosialistiseen rakennustyöhön. Stalin oli henkilökohtaisesti kehottanut Ždanovia lyömään Anna Ahmatovaa avoimesti ja julkisesti. Puheen teksti julkaistiin maan tärkeimmissä lehdissä ja luettiin Leningradissa kahteen otteeseen puoluejohdolle ja kirjailijoille. Sanastosta päätellen päätöstekstin laatija oli generalissimus itse. Puolueen päätös vain vahvisti vanhan idean poliittisen vallan määräävästä suhteesta kirjallisuuteen ja taiteeseen.
Kapakan jonossa, juoppojen lailla, katuojassa, vankikolonnassa, kuormurin lavalla, Moskovanjoella hyisessä sumussa, atamaanin kyljessä, silmukka kaulassa. Olin kaikkialla, kaikkien kanssa, nyt jäin yksin itseni kanssa.
.

Vuodesta 1932 lähtien kirjallisuuden oli ollut lähes säännönmukaisesti kuvattava ´unelman oikeudenmukaisuutta` ja ´luomistyön paatosta`, ´nähtävä tulevaisuuteen emotionaalisella ylevyydellä` sekä ´nostettava ideaaleiksi luokkamme edustajat, jotka kävivät sankarillista taistelua ihmiskunnan paremman tulevaisuuden puolesta`. Ahmatovan runoista puuttuivat vaadittavat ominaisuudet, mikä johti hengenvaaralliseen formulointiin: ´vihamielinen suuntaus` Se ei oikeastaan sanonut hänestä mitään uutta vaan ainoastaan palautti muistiin vanhat 1920-luvun arvostelut Ahmatovan runoista. Kriitikko Pertsov oli jo vuonna 1925 kirjoittanut: ´vallankumouksen edetessä tuo ahmatovalainen yhteiskuntatyyppi oli vähenevä` ja ´Ahmatova ei ollut ehtinyt kuolla ajoissa`. Sen jälkeen syytökset Ahmatovaa vastaan julkaistiin sanomalehdissä ympäri Neuvostoliittoa. Hänen silloista elämäntilannettaan kuvaavat seuraavat säkeet vuodelta 1946.

.

Kävi kuten 1920-luvulla, kaksi Ahmatovan painovalmista runokokoelmaa tuhottiin. Kommunistisen puolueen keskuskomitean, Ždanovin nimeä kantanut päätöslauselma, joka oli suunnattu Ahmatovaa ja Zoštšenkoa vastaan, kumottiin vasta 1988, eli 42 vuotta sen jälkeen, kun se oli annettu.

.

Tyshler: Anna Ahmatova 1943

.

Ždanovin ajojahdin seurauksena Ahmatova erotettiin Neuvostokirjailijoiden liitosta ja siinä samassa yhteydessä häneltä takavarikoitiin myös elintarvikekortit, Anneli Heliö uskoo, että elintarvikekorttien takavarikolla hänet jätettiin kylmäverisesti nääntymään nälkään. Kun Ahmatova oli kuitenkin kansainvälisesti melko tunnettu nimi, oli ehkä kaavailtu, että näin hänestä päästäisiin huomaamattomasti eroon. Silloin hänen ystävänsä runoilija Olga Berggolts auttoi häntä, muun muassa tuomalla päivittäin Ahmatovalle lämpimän aterian. - Auttaja vaaransi oman vapautensa ja turvallisuutensa, olemalla tekemisissä "kansanvihollisen" kanssa. Ystävät perustivat myös salaisen rahaston auttaakseen Ahmatovaa. Noina vuosina Ahmatova sai apua myös Moskovasta, näyttelijä Nina Olševskajalta, joka keräsi avustusta ja lähetti hänelle paketteja Leningradiin. Kun Anna Andrejevna tuli asumaan Olševskajan luo Moskovaan, Bolšaja Ordynkalle, tämä huolehti hänestä kaikin tavoin. Nuo kaksi naista, Olga Berggolts ja Nina Olševskaja, kenties pelastivat silloin Ahmatovan hengen. Seuraavat kymmenen vuotta Ahmatova tuli elämään jatkuvan vangitsemisuhan alla, häntä seurattiin, varjostettiin ja salakuunneltiin.
Kiihkeän väittelijän työ päättyi Jenisein lakeuksille... Teille hän on maankiertäjä, salaliittolainen, vakooja, minulle - ainoa poika.
.

Hänen poikansa Lev Gumiljov vangittiin neljännen kerran 6. marraskuuta 1949, hän sai kymmenen vuoden tuomion. Levin vangitsemisen jälkeen Ahmatova poltti koko arkistonsa ja kaikki uudet runonsa.

.
Ja Johtaja kuulee kiitollisen kansan puhuvan: "Olemme täällä julkituomassa - Missä Stalin on, siellä on vapaus rauha ja maan komeus!"
.

Ahmatova kysyi Aleksandr Fadejevilta, kirjailijaliiton sihteeriltä, miten hän voisi toimia Levin vapauttamiseksi leiriltä. Fadejev neuvoi kirjoittamaan runoja Stalinin 70-vuotispäivän kunniaksi. Ahmatova noudatti Fadejevin neuvoa pelastaakseen poikansa ja kirjoitti Stalinin kunniaksi Rauhan ylistys nimisen runosarjan, sarjan sosialistisen realismin metodin mukaan laadittuja yksinkertaisia säkeitä, jotka ylistivät synnyinmaata ja Stalinia. Ahmatovan uhraus oli turha, sillä Leviä ei vapautettu. Koottuihin teoksiinsa Ahmatova ei missään tapauksessa halunnut ottaa mukaan näitä ´ aseenpiippu ohimolla` kirjoitettuja tekstejä, niin kuin hän asian ilmaisi.

.

Samoihin aikoihin NKVD:n päällikkö Viktor Abakunov kirjoitti Stalinille: "Anna Ahmatova on neuvostovallan aktiivinen vihollinen. Pyydän teiltä luvan panna toimeen Anna Ahmatovan vangitsemisen." Heliö olettaa, että Ahmatova on saattanut pelastaa Rauhan ylistys -runosarjalla oman henkensä ja vapautensa, koska hän eli noina vuosina jatkuvan vangitsemisuhan alla, sillä Stalin ei antanut lupaa vangita häntä, mutta myöskään hänen poikaansa ei vapautettu. Lev Gumiljov vapautui vasta 1956, Neuvostoliiton Kommunistisen puolueen, 20. puoluekokouksen jälkeen. Ja silloin myös Ahmatova vapautui kuin valtavan paineen alta ja hänellä alkaa taas voimallinen luomiskausi.

.

Levin ollessa vankileirillä Ahmatovan aika ja voimat olivat menneet käännöstöihin, hänen piti hankkia rahaa voidakseen lähettää pojalleen paketteja leirille ja kirjeisiin, joita hän lähetteli vaikutusvaltaisille henkilöille, vedoten heihin, että he toimisivat Levin vapautumisen hyväksi.
Huivipäinen Anna Ahmatova 1988
.

.

.

.

Runot purkautuvat jälleen kuin valtavan paineen alta ja 1950-luvun lopun ja 1960-luvun alun monissa runoissa hän tilittää, mitä hänelle itselleen ja hänen ystävilleen on viimeisten vuosikymmenien aikana tapahtunut. Hän eli voimakasta luomisen kautta aina kuolemaansa saakka.

.

Nyt hän saattoi Lidija Tšukovskajan muistiin tukeutuen kaivaa ` muistin kellareista` esiin runot, jotka hän oli 30- ja 40-luvuilla polttanut kotietsinnän pelossa. Ja hänellä oli myös aikaa kirjoittaa uusia runoja, jotka olivat odottaneet syntymistään. Hän kirjoitti runosarjan, Seppele vainajille, aikalaiskirjailijoidensa traagisista kohtaloista, tässä sarjassa hän omisti runot opettajalleen Innokenti Annenskille ja ystävilleen Mihail Bulgakoville, Boris Pilnjakille, Osip Mandelštamille, Marina Tsvetajevalle, Boris Pasternakille, Nikolai Puninille ja Nikolai Gumiljoville. Heliön mukaan Ahmatova omisti erittäin paljon runoja niin oman aikansa kuin menneiden vuosisatojenkin kirjailijoille ja taiteilijoille, erityisesti Heliö korostaa sitä, että Ahmatova eli ja sai voimansa kirjallisuudesta ja kulttuurista.

.

Hän sai myös valmiiksi upean runoelmansa Pohjoiset elegiat, jonka yksittäiset seitsemän runoa tiivistävät säkeisiinsä lähes sata vuotta niin Venäjän kuin hänen yksityistäkin historiaansa, alkaen 1870-luvulta Dostojevskin Venäjältä ja Pietarista ja päättyen 1960-luvulle "suojasään" aikaan.
. . Seinät väistyvät heidän tieltään, valo leimahtaa, sireenit ulvovat, kupoliksi katto kohottautukoon, naamiot pudotkoon! En pelkää... en kavahda Hamletin hulluutta, en Salomen tanssin hurjuutta, en Rautanaamion tuloakaan, olen ainesta kiveäkin kovempaa... Jonkun muun on määrä säikähtää, kavahtaa, luovuttaa, syntejä vanhoja, anteeksi anella. Kenen luo he siis uskovat tulleensa? Heille en ole kattanut illallista, meille ei ole tietä samaa.
.

Ja mikä tärkeintä hän sai 1962 valmiiksi teoksen, jonka kirjoittamisen hän aloitti 1940. Pietarin kulttuurin luojat saavat äänen ja heräävät henkiin hänen kauttaan. Maaginen kuoro, joka saneli Ahmatovalle hänen pääteoksensa, Pietarin kulttuurin käsikirjan, 250 vuoden ajalta, Runoelman ilman sankaria.

.

.

Maaginen, monikerroksinen ja moni-ilmeinen teos, jonka luomasta vaikutuspiiristä on tavattoman vaikea irrottautua, moneen päivään lumous ei päästä otteestaan.

.

Anneli Heliö on tavoittanut loistavasti alkuperäisen, venäjänkielisen, runoelman soinnun, poljennon ja kurinalaisen tunnelatauksen. Myöhemmin haastatellessani Heliötä hän sanoo, " Ahmatovan runot kuten venäläinen runous ylipäätään on kirjoitettu ääneen luettavaksi ja Ahmatovan alkuperäiset runot ovat kuin nuottikirjoitusta, niistä voi suoraan lukea, kuulla ja nähdä rytmin, melodian ja soinnun."
Sergei Denisenko 1995: Uusi vuosi 1940
.

Anneli Heliö kertoo myös Ahmatovan uskonnollisista runoista, joita tämä kirjoitti läpi elämänsä ja jotka vaikeina aikoina auttoivat häntä selviämään. " Vain uskonto luo taidetta ", sanoi Ahmatova vielä vanhoilla päivillään. Ahmatova oli harras ortodoksi, mutta tämän puolen ovat hänen vanhemmat ihailijansa ainakin Suomessa sivuuttaneet sopimattomana piirteenä maailmankuulun runoilijan henkilökuvassa.

.

.

Ja Anneli Heliö kertoo, että vihdoinkin asiat myös Ahmatovan henkilökohtaisessa elämässä kääntyivät parempaan suuntaan. Hän oli vuosikymmeniä joutunut elämään toisten nurkissa, mutta toukokuussa 1955 Neuvostoliiton kirjailijaliiton Leningradin osasto antoi hänen käyttöönsä datšan, kesämökin, Komarovon kirjailijayhdyskunnasta entiseltä Kellomäeltä, Terijoelta. Tätä omaa kotiaan Ahmatova kutsui "kopiksi" (budkaksi). Ja omassa kopissaan Ahmatova asui usein jopa talvellakin, ellei hän ollut ystäviensä luona Moskovassa, viimeisinä vuosinaan hän vietti vähemmän aikaa enää Leningradissa.

.

Elämäkerran mukaan 1960-luvulla runoudesta tuli nuorille vapauden symboli ja Ahmatova seurasi tarkasti uutta runoutta. Ja mikä jokaiselle taiteilijalle tärkeää, hän sai taas arvostusta, nuoret pietarilaiset runoilijat vierailivat usein hänen datšallaan, ja pitivät häntä esikuvanaan, 1900-luvun alun kirjallisuuden hopeakauden ja 1910-luvun avantgarden edustajana, ja mikä tärkeintä he arvostivat hänen tapaansa kirjoittaa, koska se poikkesi täysin virallisesta sosialistisesta realismista. Ikänsä puolesta nämä nuoret taiteilijat olisivat saattaneet olla Ahmatovan lapsenlapsia, mutta henkisesti he olivat hänen aikalaisiaan.

.

Ahmatova sai myös kansainvälistä tunnustusta, joulukuun 1. päivänä 1964 Ahmatova matkusti Italiaan vastaanottaakseen kansainvälisen Etna Taormina -kirjallisuuspalkinnon. Roomassa oli joulukuun 7. päivänä juhlava vastaanotto ja joulukuun 12. päivänä palkinnon luovutus Anna Andrejevna Ahmatovalle 50-vuotisesta toiminnasta runoilijana, Ursinon linnassa, sisilialaisessa Catanian kaupungissa. Samassa yhteydessä Italiassa ilmestyi kokoelma hänen valituista teoksistaan.

.

Toukokuun 31. päivänä Ahmatova matkusti Lontooseen. Kesäkuun 5. päivänä hänet promovoitiin Oxfordin yliopiston kunniatohtoriksi (Doctor honoris causa). Paluumatkan hän teki Pariisin kautta, missä hän oli viimeksi käynyt kaksi kertaa yli 50 vuotta aiemmin, samoin kuin Italiassa. Vuonna 1965 häneltä ilmestyi myös vähiten sensuroitu runokokoelma, Ajan kulku.

.

Asiat olivat paremmin kuin ehkä vuosikymmeniin, mutta läheisin ihmissuhde, suhde omaan poikaan, oli erittäin huonolla tolalla. Kaikesta kokemastaan Lev Gumiljovista oli tullut katkera ja vankileirillä olostaan hän syytti äitinsä saamattomuutta ja välinpitämättömyyttä. Monien katkerien syytösten ja raivokkaiden riitojen jälkeen, - kerran Ahmatova sai sydänkohtauksen heidän riidellessään - Lev muutti erilleen. Viimeisinä vuosina he tapasivat hyvin harvoin. Kerran Lev Gumiljov sanoi, " Ainut vikani oli se, että minulla oli nuo kaksi sukunimeä: Gumiljov ja Ahmatova ".

.

Elämässään Anna Ahmatova osoitti monta kertaa hämmästyttävän suurta rohkeutta, toimilla joiden vuoksi hänetkin olisi voitu vangita. - Villi tyttö, jolla oli pakanallinen lapsuus meren rannalla. - Hän oli paikalla silloin kun hänen hyvä ystävänsä, runoilija Osip Mandelštam pidätettiin toukokuussa 1934 Stalinista kirjoitetun satiirisen runon vuoksi. Mandelštamin tuomio oli alkujaan kovempi, mutta Ahmatovan ja Pasternakin ponnistelujen ansiosta hänen tuomiotaan lievennettiin karkotukseksi Voronežin kaupunkiin, jossa Ahmatova kävi tapaamassa häntä vuonna 1936. Vierailu karkotetun luona oli uhkarohkea teko, koska siinä vaaransi oman vapautensa jopa henkensä. Ja kun vuoden 1963 lopulla Joseph Brodskya alettiin syyttää irtolaisuudesta Ahmatova teki kaikkensa auttaakseen Brodskya, hän muun muassa vetosi säveltäjä Dmitri Šostakovitšiin, joka oli silloin Sosialististen Neuvostotasavaltojen Liiton Korkeimman neuvoston jäsen. Anna Ahmatova ja Lidija Tšukovskaja hankkivat myös nimiä Brodskya puolustaviin kirjeisiin virallisesti tunnustetuilta kirjailijoilta ja muilta kulttuurihenkilöiltä - Ahmatova oli voittanut pelon, hän toimi!

.

1960-luvulla useita länsimaisia kirjallisuuden tutkijoita tuli Neuvostoliittoon tavatakseen Anna Ahmatovan. Runoilija Anatoli Naiman on kuvannut Ahmatovan tapaamista erään amerikkalaisen professorin kanssa: "Länsimaiset slavistit, jotka vierailivat Neuvostoliitossa, yrittivät saada Ahmatovalta ratkaisua `venäläiseen sieluun`. Amerikkalainen professori oli sanonut Ahmatovalle tämän olevan ainoa ihminen, joka tietää, millainen on venäläinen sielu. Ahmatova oli vaihtanut keskustelunaihetta, mutta professori oli sinnikkäästi jatkanut kyselyään venäläisestä sielusta. Viimein Ahmatova oli ärtyneenä puuskahtanut, ´ me emme tiedä, millainen on venäläinen sielu!`Professori oli vastannut, mutta ´Fjodor Dostojevski tiesi!` Johon Ahmatova oli vastannut, ´Dostojevski tiesi paljon, mutta ei suinkaan kaikkea. Hän esimerkiksi luuli, että jos tappaa ihmisen, muuttuu Raskolnikoviksi. Mutta meidän aikanamme tiedämme, että voi aivan hyvin tappaa viisikymmentä tai sata ihmistä - ja mennä illalla teatteriin.`"

.

Marraskuun 10. päivänä Ahmatova sai neljännen sydäninfarktinsa. Helmikuun 19. päivänä 1966 hän pääsi sairaalasta, mutta meni jo 3. maaliskuuta Moskovan lähellä olevaan sydäntautiparantolaan.

.

Aivan viimeiseen asti Ahmatova oli täynnä suunnitelmia, jotka koskivat hänen proosateostaan. Maaliskuun 5. päivän aamuna kuoli Anna Andrejevna Gorenko-Gumiljova-Ahmatova Domodedovon sydäntautiparantolassa, lähellä Moskovaa. Maaliskuun 9. päivänä oli muistotilaisuus Moskovassa. Maaliskuun 10. päivänä hänen sielunmessunsa pidettiin Pyhän Nikolain katedraalissa, Leningradissa, johon osallistui tuhansia ihmisiä. Sieltä ruumis kuljetettiin Kirjailijaliiton taloon kansalaismuistotilaisuuteen, missä runoilijat osoittivat hänelle kunnioitustaan lukemalla hänelle runojaan. - Mihail Aleksejev puhui: " Harvinaisen voimakas runoilija on poistunut keskuudestamme, hän toi mainetta Venäjän runoudelle kaukana kotimaansa rajojen ulkopuolella, sillä niin paahtavassa Sisiliassa kuin sumuisessa Oxfordissakin arvostettiin hänen runollisen äänensä voimaa."
Ja ikuisuudesta kutsuu ääni, jota ei voi vastustaa, ja heleää hopeaa, kuu valaa kirsikkapuuhuni kukkivaan. Smaragdinvihreässä tiheikössä, polku hohtava, houkuttava, kuinka keveää on lähteä...
.
Jefim Harabet: Ahmatovan muistomerkki 1980-1990
Anna Ahmatova haudattiin Karjalan kannakselle, Komarovon hautausmaalle. Joseph Brodsky ja Mihail Ardov hankkivat hänelle hautapaikan Komarovosta (Kellomäeltä), koska KGB ei mielenilmausten pelossa sallinut Ahmatovan hautaamista Leningradiin.

.

.

.

Dokumentti Anna Ahmatovan hautajaisista - https://www.youtube.com/watch?v=P4fsKbuaW_c

.

Dokumentti Ahmatovasta (englanninkielinen tekstitys) - https://www.youtube.com/watch?v=y_fsxbVrkSU

.

Ahmatova lausuu runonsa Muusa - https://www.youtube.com/watch?v=8ZW8SRiVPA4

.

# data[].attributes.attachment_link.title
Anna Ahmatova Runoilijan Talossa - Kulttuuriseinä

# data[].attributes.attachment_link.description
Nikolai Dronnikov 1972: Anna Ahmatovan muotokuva . Istumme Taidekeskus Ahjossa, runokirjan julkistamistilaisuudessa. Pitkällä pöydällä on hohtavan valkea liina ja tummanpunaisia ruusuja, ruusuja joista Anna Ahmatova niin paljon piti ja joista hän kirjoitti runoissaan. Anna itse lukee videolla runojaan, on kuin hän kävisi kanssamme samaan pöytään ja Anneli Heliö kehottaa meitä nostamaan maljan Annan terveydeksi, ...

# data[].attributes.headline
Анна Ахматова

# data[].attributes.subject
Анна Ахматова

# data[].attributes.body
Venäjän kulttuurikurssi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Анна Ахматова on Venäjän kirjallisuuden niin sanotun hopeakauden loistavimpia, omaperäisimpiä ja lahjakkaimpia runoilijoita, Hänen kotikaupunkinsa Pietari-Leningradin historia ja kulttuuri saivat keskeisen sijan hänen runoudessaan. Anna Ahmatovan elämäntarina on vaikuttava ja koskettava. Tämä ylpeä ja samanaikaisesti hauras nainen oli kahden vallankumouksen ja kahden maailmansodan todistaja. Hän joutui myös kokemaan kaikkein läheisimpiinsä kohdistuvan vainon ja kuoleman. Anna Ahmatovan runoilijanura oli hyvin pitkä. Hän oli useaan otteeseen julkaisukiellossa, mutta 1960-luvulla hän sai kokea maineensa palauttamisen, kun leningradilaisten runoilijoiden nuori sukupolvi otti hänet esikuvakseen. Myös vanhat pietarilaiset ovat sanoneet, että Anna Ahmatovan runot antoivat voimaa kansalaisille, jotka ovat saaneet mielestään epäoikeudenmukaista kohtelua tai tuntevat itsensä unohdetuiksi.

Анна Ахматоваsyntyi 23.6.1889 Odessassa laivastoinsinööri Andrei Gorenkon ja hänen vaimonsa Innan perheeseen kuusipäisen lapsikatraan kolmantena. Perhe muutti jo vuoden kuluttua Annan syntymästä Tsarskoe Seloon lähelle Pietaria. Anna aloitti koulunkäynnin Pietarin Marinskin kymnaasissa. Vanhemmat erosivat vuonna 1905, ja äiti muutti lasten kanssa Etelä-Venäjälle. Vuodesta 1906 lähtien Anna opiskeli Kiovan kymnaasissa ja asui vaatimattomissa oloissa. Vuosina 1908 - 1909 hän opiskeli Kiovan yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa.

Nimi Ахматова on kirjailijan Ahmat-kaanista polveutuvan äidinäidin ruhtinassuvun tataarinimi. Kun Анна Ахматоваn isälle selvisi Annan kirjoittavan runoja, hän sanoi: "Älä saata nimeäni häpeään." Anna vastasi: "Minä voin tehdä sen sitten ilman sinun nimeäsi!"

Ахматоваn ensimmäinen runo ilmestyi vuonna 1907 Pariisissa Sirius-lehdessä, jota toimitti nuori runoilija Николай Гумилев. Pietarissa Gumiljovin ympärille muodostui akmeistiksi itseään kutsuva ryhmä nuoria runoilijoita. Ахматоваn runoja alkoi ilmestyä Gumiljovin toimittamassa Apollon- lehdessä.

Анна Ахматова ja Николай Гумилев vihittiin 25.4.1910 pienessä kirkossa Dnjeprin varrella lähellä Kiovaa. Ahmatovan esikoiskokoelma Ilta (Вечер) ilmestyi 1922. Kokoelma sai suuren suosion ja Ahmatovasta tuli Gumiljovin ja Osip Mandelstamin ohella akmeismin keskeisiä runoilijoita.

Ahmatovan ja Gumiljovin poika Лев Гумилёв syntyi vuonna 1912. Lapsi oli suuren osan ajasta isoäitinsä hoivissa, mikä oli äidin ja pojan suhteen kannalta kohtalokasta, sillä Lev Gumiljov koki sen myöhemmin hylkäämisenä.

Анна Ахматова с мужем Н.С. Гумилёвым и сыном Львом

Ahmatovan toinen runokokoelma Rukousnauha (Четки) ilmestyi vuonna 1914. Hänen maineensa kasvoi, hänen runoutensa ja ylväs olemuksensa herättävät ihailua. Ahmatovan varhaisista kokoelmista otettiin kolmetoista painosta, mikä hämmästytti häntä. Hän nimitti niitä myöhemmin tyttöhupakon kehnoiksi runoiksi.

Elokuussa 1914 syttynyt ensimmäinen maailmansota järkytti Anna Ahmatovaa ja muutti hänen runouttaan olennaisesti. Runoissa näkyi sodan traaginen hohde. Anna Ahmatova joutui todistamaan myös vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen mellakoita ja tulitusta. Runossa Lootin vaimo (Лотова жена) Ahmatova yhdistää Raamatun kertomuksen vuoden 1917 tapahtumiin. Hän ei halunnut muuttaa pois maastaan vaan valitsi taakseen katsomisen, jäämisen tien, ja hänen uhrinsa vertautui niihin, jotka jäivät omaan maahan. Lähtijöitä hän piti luopioina; niin myös Boris Anrepia. johon hän oli tutustunut ja jota hän edelleen syvästi rakasti,

Anna Ahmatova oli alkanut seurustella assyriologi, runoilija Влади́мир Шиле́йкоn kanssa ja pyysi Gumiljovilta virallista avioeroa. Avioero astuu voimaan 1918 ja pian sen jälkeen Ahmatova meni naimisiin Шиле́йкоn kanssa. Myöhemmin Nikolai Gumiljov vangittiin. Häntä syytettiin tsaristisesta salaliitosta ja häntä uhkasi kuolemantuomio. Maksim Gorki yritti estää tuomion täytäntöönpanon. mutta kuuli, että Gumiljov oli ammuttu. Useat Ahmatovan runot kuvaavat kauhua ja tuskaa Gumiljovin teloituksen vuoksi.

Ahmatovan teos Anno domini MCMXXI" ilmestyi laajennettuna kokoelmana vuonna 1922. Hänen maineensa runoilijana oli korkealla. Alkoi elinikäinen ystävyys Boris Pasternakin kanssa. Ahmatova erosi Shileikosta ja solmi vuonna 1922 suhteen taidehistorioitsija ja intellektuelli Николай Пунинin kanssa.

Marraskuussa 1925 Ahmatova muutti vuokrahuoneeseen Puninin asuntoon, Fontankan kanavan varrella sijaitsevaan Seremetevin palatsin siipirakennukseen. Fontankan talolla tuli olemaan keskeinen merkitys Anna Ahmatovalle, ja siellä sijaitsee nykyisin Ahmatovan museo. Kuitenkin asuminen talossa, jossa asuivat myös Puninin vaimo ja tytär, oli Ahmatovalle piinallista. Samaan aikaan myös myös kielteinen kritiikki Ahmatovaa kohtaan alkoi voimistua. Keskuskomitean salaisella päätöksellä hänen runojensa julkaiseminen oli lopetettu. Ahmatova sai kuulla päätöksen vasta myöhemmin. Ahmatova työskenteli kuitenkin ahkerasti, kirjoitti tutkielman Leningradin arkkitehtuurista sekä Puskinin elämästä ja tuotannosta ja käänsi Shakespearea.

Kun yhteiskunnallinen tilanne maassa tiukkeni, Ahmatova alkoi yhä useammin vierailla Moskovassa. Hän oli Osip Mandelstamin luona, kun tämä pidätettiin. Syyskuussa 1935 myös Lev Gumiljov ja Nikolai Punin pidätettiin. Ahmatova joutui shokkiin mutta onnistui ystäviensä avulla kirjoittamaan Stalinille kirjeen, jossa pyysi heidän vapauttamistaan. Molemmat vapautettiin.

Vuosi 1938 oli pisin ja kauhistuttavin Anna Ahmatovan elämässä. Poika Lev pidätettiin jälleen ja häntä syytettiin salaliitosta, jonka aikeena oli "murhata hallitus". Lev tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankileirille. Ahmatova sai vain kerran tavata poikansa Krestyn vankilassa. Vuonna 2006 pystytetyssä Galina Duodonovan ja Vladimir Reppon muistomerkissä Anna Ahmatova katsoo olkapäänsä yli Krestyn vankilaan, jossa hänen poikansa on pidätettynä.

Myös Osip Mandelstam vangittiin uudelleen ja hän menehtyi. Lev Gumiljovin tuomio lyhennettiin myöhemmin viideksi vuodeksi ja hänet lähetettiin pohjoiseen Norilskiin, missä hänellä oli mahdollisuus opiskella geologiaa. Poika syytti epäoikeudenmukaisesti äitiään passiivisuudesta ja välinpitämättömyydestä.

Vuonna 1939 Ahmatova sai mahdollisuuden julkaista valikoiman vanhoja runoja " Kuudesta kirjasta".( Из шести книг) Hänen asemansa kirjailijana vahvistui ja hänet otettiin jäseneksi Leningradin kirjailijaliittoon. Hänelle alettiin myös maksaa hyvää eläkettä ja hän sai stipendin Moskovan kirjailijaliitolta. Ahmatovalla oli voimakas luomiskausi, hän kirjoitti yksittäisiä runoja sekä runoelman Kaiken maailman tietä (Путём всея земли) ja aloitti teoksen Runoelma ilman sankaria (Поэма без героя) kirjoittamisen.

Vuonna 1941 alkoi toinen maailmansota ja Leningradin piiritys, jonka aikana kolme ja puoli miljoonaa asukasta nääntyi nälkään, tauteihin ja kylmään. Kirjailijat ja taiteilijat liittyivät mukaan puolustukseen. Anna Ahmatova puhui radiossa, kulki kaduilla kaasunaamari kasvoillaan ja osallistui kaupungin siviilipuolustukseen. Kun tilanne piiritetyssä kaupungissa alkoi olla kestämätön, Ahmatova evakuoitiin lentokoneella Moskovaan, myöhemmin Kazaniin ja Taskentiin. Taskentissa Ahmatova sairastui lavantautiin ja tulirokkoon. Vuonna 1943 hän sai iloisia kirjeitä pojaltaan Leviltä. Tämän vankeusaika oli päättynyt ja hän lähti innostuneena sotaan.

Kun Leningradin piiritys päättyi 1944, Ahmatova lähti paluumatkalle. Hän piti Moskovassa runoillan ja sai valtavat suosionosoitukset. Myös Leningradissa hänet otettiin vastaan myrskyisin suosionosoituksin. Литературная газета h aastatte Ahmatovaa ja kertoo valtion kustantamon suunnittelevan hänen runovalikoimansa julkaisemista.

Marraskuussa 1946 Ahmatova tapasi englantilaisen kulttuurin tutkijan ja diplomaatin Isaiah Berlinin. Tapaaminen oli Ahmatovalle tärkeä, ja sillä oli suuri merkitys hänen runoudelleen. Myöhemmin ilmeni, että tapaaminen on herättänyt salaisen poliisin huomiota.

Ahmatovan kirjallinen maine pysyi vielä jonkin aikaa korkealla. Sitten hänet kutsuttiin kokoukseen jossa korkea puoluevirkailija Андрей Жда́нов aloitti hyökkäyksensä. Жда́новin mukaan Ahmatova "kirjoittaa onttoa, tyhjää, aristokraattista salonkirunoutta" ja on "puoliksi nunna, puoliksi lutka" runoissaan, jotka ovat "täysin vieraita neuvostokirjallisuudelle ja kansalle". Ahmatova menetti kuukausieläkkeensä ja elintarvikekorttinsa.

Vuonna 1949 Lev Gumiljov pidätettiin "Neuvostovastaiseen terroristiryhmään kuulumisesta". Myös Nikolai Punin pidätettiin. Uutiset kuultuaan Ahmatova sairastui ja makasi monta päivää korkeassa kuumeessa. Toivuttuaan hän lähetti kuukausittain paketin pojalleen. ja kirjoitti Stalinia ylistäviä runoja, mutta niillä ei ollut vaikutusta.

Vuonna 1952 alkoi Ahmatovan tilanne yllättäen jälleen parantua., kun hänelle tarjottiin rahallisesti edullisia käännöstöitä. Stalin kuoli maaliskuussa 1953 ja monet vangit alkoivat päästä vapauteen. Punin kuitenkin menehtyi leirillä 1953. Vuonna 1956 Lev Gumiljovin tuomio käsiteltiin uudelleen ja hänet vapautettiin. Jälleennäkeminen äidin kanssa oli lämmin ja hellä, mutta kävi ilmi, että pojan katkeruus äitiä kohtaan ei ollut haihtunut.

Suojasääksi kutsutun vaiheen aikana uusi kirjailijapolvi Solzenitsysta Jevtusenkoon sai laajan lukijakunnan. Myös edellisen kauden vainottuja kirjailijoita alettiin julkaista kirjallisuuslehdissä. Ahmatova kirjoitti nyt paljon ja hänen runojaan alkoi ilmestyä runoantologioissa. Hänen elämässään alkoi matka epäsuosiosta kohti tunnustusta ja kansainvälistä mainetta. Hän sai myös vihdoin oman vakinaisen asunnon, sillä Kirjallisuussäätiö antoi hänen asuttavakseen pienen mökin Komarovossa (entisessä Kellomäessä), missä Ahmatova alkaa viettää useita kuukausia vuodessa. Ahmatovan runot, jotka olivat kantaneet hänet raskaiden vuosien läpi, houkuttelivat hänen luokseen ryhmän nuoria runoilijoita. Hän luki heille tuotantoaan, kuunteli heidän runojaan ja kävi pitkiä keskusteluja. Ahmatova oli erityisen kiinnostunut Joseph Brodskysta, jonka runoja hän rakasti ja jolle hän ennusti suurta tulevaisuutta runoilijana.

Elämänsä viimeisinä vuosina Ahmatova kohosi maailmanmaineeseen. Hänen runojaan käännettiin monille kielille. Vuonna 1964 hänelle myönnettiin arvostettu Erna-Taormina kirjallisuuspalkinto ja hänet nimitettiin Oxfordin yliopiston kunniatohtoriksi. Oxfordissa Ahmatova tapasi Isaiah Berlinin ja Pariisissa Boris Anrepin. Hän luki Anrepille runojaan ja osan Requiem- runoelmasta, jonka traaginen voima teki Anrepiin suuren vaikutuksen.

Marraskuussa 1965 Ahmatova sai sydänkohtauksen ja menehtyi 5.3.1966. Hänen hautajaisensa ja kuolinmessunsa pidettiin Pyhän Nikolauksen kirkossa Leningradissa. Arkku laskettiin Komarovin hautasmaalle
Pietarin lumous
Ahmatova oli oman kaupunkinsa runoilija alusta lähtien. Hänen areenansa on klassinen Pietari, sen puistot, patsaat, katedraalit, Neva ja rantakadut. Pietari oli rakkauden, rukouksen ja runouden lähde.

Vuodesta 1914 lähtien Ahmatova alkoi luopua rakkauden ja intohimon ylistyksestä ja hänestä tuli julmien tapahtumien sanansaattaja, joka on vastuussa maailman kohtalosta. Runoilijan sovitustehtävä on erityisen näkyvä vallankumoukseen ja kansalaissotiin liittyvissä runoissa. Runo Petrograd (Петроград 1919) on kaukana vallankumouksen hyväksymisestä mutta yhtä kaukana siitä poliittisesta vihasta, joka läpäisee monien emigranttirunoilijoiden tuotteet.
Requiem, Sielunmessu (Реквием 1963)

Ahmatovan Requiem (sielunmessu vainojen uhreille) on vuosien 1935 - 40 kronikka, mutta siihen kätkeytyy monta vuosisataa Venäjän synkkää historiaa

Paatos, joka näkyy runoelmassa Requiem, on lähtöisin runoilijan eettisestä kamppailusta valtaa vastaan. Runoissa näkyy runon minän henkilökohtainen suru joka ilmenee sisäisten kokemusten välittämisenä ja kuvauksena läheisten ihmisten yöllisistä vangitsemisista. Ahmatovan ääni sulautuu tuhansien venäläisnaisten, uhrien äitien, vaimojen ja sisarten ääniin. Krestyn vankilan punainen tiilimuuri Leningradissa muuttuu Kremlin punaiseksi muuriksi Moskovassa, jonka juurella tsaari Pietari teloitti niskuroivat streltsinsä. Venäjän historia, joka runoelmassa tiivistyy Ahmatovan ja hänen poikansa kohtalossa, vertautuu Kristuksen ja hänen äitinsä Marian draamaan Äiti ja poika. Kristus ja neitsyt Maria elävät uudelleen 1930-luvun Neuvostoliitossa. Runosarjan kymmenennen runon mottona ovat suuren paaston aikaisen sielunmessun sanat; Älä itke minua äiti, kun tulet haudalleni.

Runot olivat aluksi vain Ahmatovan ja hänen ystäviensä muistissa, koska Ahmatova ei uskaltanut säilyttää niitä paperilla. Vasta 1960- luvulla ne kirjoitettiin paperille. Runot julkaistiin Neuvostoliitossa vasta 1989.
Runoelma ilman sankaria ((Поэма без героя)

Vuonna 1962 Ahmatova sai valmiiksi pääteoksensa Runoelma ilman sankaria. Runoelma merkitsi hänelle yhteenvetoa omasta kohtalosta, sukupolven kohtalosta, ja se merkitsi myös yhteenvetoa 1900-luvun alkupuolen kirjallisuuden historiasta. Ahmatovan omien sanojen mukaan "runoelma on omaksunut - imenyt itseensä - kaikki elämäni erilaisten ajanjaksojen tapahtumat ja tunnelmat".

Runoelmassa ilman sankaria Pietarin myytti huipentuu. Ahmatova sulattaa myytin 250 edeltävän vuoden eri ruumiillistumat uudeksi kokonaisuudeksi ja kuljettaa lukijansa koko Pietarin historian läpi tsaari Pietarin loistavasta kaupungista 1900-luvun kirotun kaupungin kautta runoilijan omaan pyhitettyyn marttyyrikaupunkiin.

Runoelman tapahtumapaikka on Fontankan talo ja tekijän huone. Tapaamisen ajankohdaksi soveltuu hyvin uuden vuoden aatto ja keskiyö, jolloin aika tihentyy ja kumoutuu, menneisyys, nykyisyys ja tulevaisuus ovat hetken aikaa yhtä aikaa käsillä ja kuolleet läsnä.

Lähteet:

Anna Ahmatova, Valitut runot, Toimittanut ja suomentanut Marja-Leena Mikkola, 2006

Анна Ахматова https://24smi.org/celebrity/3377-anna-akhmatova.html

Ахматова, Анна Андреевна https://ru.wikipedia.org/wiki/ Ахматова,_Анна_Андреевна

Anna Ahmatova https://fi.wikipedia.org/wiki/Anna_Ahmatova

# data[].attributes.attachment_link.title
Анна Ахматова (Анна Андреевна Горенко)

# data[].attributes.attachment_link.description
Анна Ахматова on Venäjän kirjallisuuden niin sanotun hopeakauden loistavimpia, omaperäisimpiä ja lahjakkaimpia runoilijoita, Hänen kotikaupunkinsa Pietari-Leningradin historia ja kulttuuri saivat keskeisen sijan hänen runoudessaan. Anna Ahmatovan elämäntarina on vaikuttava ja koskettava. Tämä ylpeä ja samanaikaisesti hauras nainen oli kahden vallankumouksen ja kahden maailmansodan todistaja. Hän joutui myös kokemaan kaikkein läheisimpiinsä kohdistuvan vainon ja kuoleman.

# data[].attributes.headline
Квартиры-музеи писателей

# data[].attributes.subject
Квартиры-музеи писателей

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Окно в Петербург

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Петербургские дома буквально увешаны мемориальными табличками "тут жил", "тут творил"... Не счесть числа великих людей, чья жизнь и творчество связаны с Петербургом. В этом обзоре предлагаю вам наведаться в гости к литераторам.

Для большего эффекта перед походом рекомендую освежить в памяти что-то из творчества выбранного автора, а еще лучше - его биографию. Тогда увиденное оживет на ваших глазах и не забудется сразу после посещения подобно виду скучной старой квартиры.

В гости к Достоевскому

Начнем мы с Фёдора Михайловича Достоевского. Важное отступление: своего дома у классика не было. Видимо, страсть к азартным играм, нерегулярный доход писателя и распространенное тогда явление жизни в съемных квартирах сделали его кочевником. Достоевский вместе с семьей жил в так называемых доходных домах (80% застройки центра Петербурга - дома, построенные для сдачи внаем). Причем, снимал жилье всегда у одного и того же хозяина и непременно поблизости от церкви. Любил Федор Михайлович колокольный звон. Его последним домом и долгим пристанищем стала квартира в Кузнечном переулке, 5/2 (на фото вверху - здание слева). Включите воображение и представьте себя в начале 19 века, едва выйдя из метро Владимирская или Достоевская. Пройдите по узкому переулку мимо Владимирского собора слева и старинного Свечного рынка справа (на фото вверху - светлое двухэтажное здание справа), и вы буквально через 50 метров окажетесь у нужного дома. В квартире постарались сохранить все свидетельства того времени, в интерьере много подлинных вещей, принадлежавших писателю. Подробнее о музее-квартире писатели мы писали здесь. Кстати, термин "Петербург Достоевского" относится не столько к этому району, сколько к расположенному по соседству Адмиралтейскому. Именно дома близ сегодняшних станций метро Садовая/Сенная/Спасская вдохновили писателя на "Преступление и наказание". Чтобы посмотреть на дома Раскольникова, Сони, старухи-процентщицы и других героев, запишитесь на тематическую экскурсию (кликайте ).

А заказать экскурсию по квартире Достоевского можно по телефону: 571 40 31. Стоимость на группу до 20 человек - 800 рублей плюс по 100 рублей с каждого посетителя за вход.

Набоков недурно устроился

Семейство Набоковых, в отличие от многих других писателей, жило в собственном трехэтажном особняке особняке на Малой Морской улице, 47 в двух шагах от Исаакиевского собора. Владимир Набоков родился в богатой семье. Дом его детства был оснащен по последнему слову техники, быт налажен лучшим образом. У маленького Володи было множество игрушек - их коллекция выставлена в первом зале справа от входа. (Кстати, раз уж вы все равно выбрались по музеям, то после дома Набокова пройдите еще два дома вперед и посетите музей оригинальных игрушек). Еще одна коллекция размещена в центральном зале - это обширное собрание бабочек, которых Набоков лично ловил и описывал. Любителям творчества Набокова будут интересны находящиеся на витринах издания книг автора - вышедшие как в России, так и в Америке. Обратите внимание на самые первые из них - они выпущены под псевдонимом В. Сирин.

Ни в коем случае не пропускайте видеозал и посмотрите выпуск программы "Намедни", посвященный Набокову и отчасти этому дому. В фильме покажут и другие жилища автора. В частности отель в швейцарском курортном городке Монтрё, где Набоков, будучи уже состоятельным писателем, мог позволить себе жить в номере люкс на протяжении 17 лет. Музей-квартира Набокова - наиболее современно оборудованная из всех и, пожалуй, даже не требующая сопровождения гида. Интерактивная экспозиция, обширная медиатека и даже виртуальный тур на сайте http://www.nabokovmuseum.org (иногда не работает) позволят получить максимум информации.

Анне Андреевне крепко досталось от режима

Квартира Анны Ахматовой в Фонтанном доме названа так не совсем справедливо. То была квартира господина Пунина, чья табличка и красуется на входной двери, вызывая вопросы у посетителей, которые еще не знают этой истории. А история эта грустна. После смерти своего первого мужа Гумилева Анна связала свою жизнь с восторженным поклонником ее творчества и человеком из литературной среды - Николаем Пуниным. Расставшись со своей женой ради Анны, Пунин не нашел в себе сил выгнать свою старую семью из квартиры, куда уже привел Ахматову. В этих странных соседских отношениях Ахматова пережила еще много горестей, связанных с политическим режимом, чьи гонения коснулись ее и ее сына от первого брака, а также переживаниями за несчастья ее друзей.

Каждый из залов квартиры откроет вам одну из этих печальных страниц. Например, подлинное письмо, написанное Ахматовой Сталину в защиту своего сына. Отдельный стенд посвящен истории друзей Анны - поэтов Серебряного века, почти все из которых драматически скончались. Сам дом, кстати, является пристройкой Шереметьевского дворца, расположенного на берегу реки Фонтанки. Но вход в него - с Литейного проспекта, под арку дома номер 53 и далее по дорожке направо.

Переходим к Бродским

В качестве филиала музея в Фонтанном доме действуют экспозиции "Кабинет Иосифа Бродского" и "Музей Льва Гумилева". Так что если вы цените и их творчество, то этот музей точно для вас.

Кстати, не перепутайте музей А.И. Бродского с музеем И.И. Бродского (хотя от этой квартиры художника на пл. Искусств, 3 вы также получите массу удовольствия - там висят полотна самого Бродского, а также Репина, Кустодиева и др. мэтров русской живописи). Также не ищите музей А.И. Бродского по адресу Литейный проспект, 24 (как это ошибочно указано во многих источниках). Да, в легендарном доме Мурузи Иосиф Александрович Бродский действительно проживал более двадцати лет до отъезда из России (а также жили другие поэты Серебряного века - Мережковский и Гиппиус, да к тому же размещался "Дом поэтов"), но из-за проблем с расселением жильцов проект музея там так и не был осуществлен.

Блок - второе "наше всё" после Пушкина

Первый музей поэзии Серебряного века в Санкт-Петербурге - это музей-квартира Александра Александровича Блока на улице Декабристов, 57. Этот музей - "Два в одном": мемориальная квартира с подлинными предметами обстановки и литературная экспозиция, рассказывающая о жизни и творчестве поэта. Первая часть может показаться вам скучноватой и недостаточно богатой (а Блок и правда жил достаточно бедно), зато подкупает подлинностью элементов, включая старинные семейные иконы. Вторая часть при внимательном изучении займет не менее получаса.

Посетить музей можно по входному билету (100 руб.) или дополнительно заказав по телефону (812) 713-86-31 одну из тематических экскурсий (подробнее - на сайте http://www.museum.ru/M138).

Музей находится в уникальном районе города, который до революции 1917 года назывался Петербургской Коломной. Коломна - один из крупнейших художественных центров города, где находились важнейшие театры: Большой, или Каменный, театр-цирк, Мариинский театр, драматический театр В.Ф. Комиссаржевской и многие другие. Поэтому, если вы любознательны, свяжите посещение квартиры А.А. Блока с более обстоятельной прогулкой по городу в обществе искусствоведа.

Николай Некрасов всегда современен

Зайти в гости к Некрасову (Литейный проспект, 36) равносильно посетить редакцию легендарного журнала "Современник". На протяжении двадцати лет Николай Алексеевич Некрасов был его главным редактором, выполняя огромную работу, оценить которую вы сможете в первом же зале музея. Книжные шкафы в "приемной", заставленные, на первый взгляд, солидными фолиантами, на самом деле хранят номера "Современника". Журнал-книга выходил ежемесячно и печатал лучших писателей того времени - Л. Толстого, И. Гончарова, Ф. Достоевского и др., а для многих был взлетной полосой их писательской карьеры. Как Некрасов успевал при этом писать собственные произведения в стихах и прозе, остается загадкой. Впрочем, он был фантастически работоспособен. Приехав в Петербург 16-летним мальчишкой, он не сразу смог поступить в университет. Тяжело работал, плохо ел, но закрепился и всего добился сам.

600 квадратных метров квартиры - это "три в одном": Квартира Некрасова, редакция Современника и квартира издателя Панаева, который прожил рядом с писателем 5 лет. После его отъезда Некрасов выкупил и его помещения, а ранее, после расставания Панаева с женой связал свою жизнь с этой женщиной. Об этом, конечно, лучше послушать из уст гида, услуги которого нужно заказывать заранее по телефону 272-01-65 (150 рублей с человека, группа 15 человек). Иначе за свои 100 рублей вам придется только разглядывать чучела зверей (Некрасов был страстным охотником) и портреты незнакомых людей.

Впрочем, если группу собрать не удастся, найдите подход к смотрителям - они знают не меньше экскурсоводов.

Пушкин. Просто Пушкин

И в завершении про самую популярную квартиру в Петербурге - музей-квартиру Пушкина. "Наше всё" Александр Сергеевич прожил в доме номер 12 по набережной Мойки (на фото) свои последние годы и именно отсюда отправился за Черную речку на дуэль с Дантесом.

Рассказывать об экспозиции не будем, это за нас это сделают замечательные штатные экскурсоводы, чьи услуги вы все равно оплатите или возьмете аудиогид. Хотя рекомендуем прочитать наш материал о музее-квартире Пушкина. Свободное посещение не предусмотрено. В выходные и праздники очередь в музей может быть очень велика. И если вы не попали на ближайшую экскурсию, то берите билет на имеющееся время и отправляйтесь в перерыве в другую интересную квартиру, расположенную неподалеку - к Зощенко.

Перечитайте Зощенко

Итак, бонус - квартира Михаила Зощенко. Тут стоит рассказать подробнее, как ее найти. Лично я сделала это только с третьей попытки. Адрес Малая Конюшенная, 4/2 прячется со стороны Чебоксарского переулка, вход во двор, а на входе еще нужно позвонить и доложиться, что вы к Зощенко. Затем следуйте на третий этаж.

В одной из советских газет этот дом однажды изобразили увешанным мемориальными табличками. Дело в том, что Зощенко жил в так называемом "писательском доме", где кроме него проживали и другие советские литераторы. Поэтому в 2007 году музей превратился в "Государственный литературный музей "XX век". Ну а таблички мемориальные так и не появились. Поэтому ищем по обозначенным ориентирам и наслаждаемся подлинной коллекцией вещей писателя. В отличие от всех предыдущих музеев, реконструированных и собранных из вещей, переданных современниками, музей Зощенко сохранил все в первозданном виде. Вход стоит символические 40 рублей, а экскурсия на группу до 15 человек - 200 рублей за всех.

Марина Пешехонова, специально для сайта Окно в Петербург

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
квартиры-музеи писателей в петербурге

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
как добраться

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
номера домов

# data[].attributes.attachment_link.title
Квартиры-музеи писателей в Петербурге

# data[].attributes.attachment_link.description
Петербургские дома буквально увешаны мемориальными табличками "тут жил", "тут творил"... Не счесть числа великих людей, чья жизнь и творчество связаны с Петербургом. В этом обзоре предлагаю вам наведаться в гости к литераторам. Для большего эффекта перед походом рекомендую освежить в памяти что-то из творчества выбранного автора, а еще лучше - его биографию.

# data[].attributes.attachment_link.description
Mitä eroa on Pushkinin, Gogolin ja Dostojevskin Pietari-kuvauksilla? Kaupunki on venäläiskirjallisuudessa yksi päähenkilöistä. Tutustu Pietariin sijoittuviin teoksiin - aloita vaikkapa venäläisklassikoiden lukeminen näistä kirjoista.

# data[].attributes.attachment_link.description
This is "Vyborg timelapse" by Vano Zhivoy on Vimeo, the home for high quality videos and the people who love them.

# data[].attributes.headline
Это Питер, детка! [Типичный Питер]

# data[].attributes.subject
Это Питер, детка! [Типичный Питер]

# data[].attributes.body
Лучшее о Санкт-Петербурге. Интересные Мероприятия и Заведения

# data[].attributes.attachment_link.title
Это Питер, детка! [Типичный Питер]

# data[].attributes.attachment_link.description
Лучшее о Санкт-Петербурге. Интересные Мероприятия и Заведения

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ihminen matkailee paljolti mielikuvien varassa, ainakin silloin, kun paikkoihin ensimmäisen kerran osuu. Ilmeisesti myös iskelmillä on vaikutuksensa näihin outoihin oletuksiin.

Monrepos-puistossa kävin seuraavana päivänä Annikki Tähden kuoleman uutisoinnnista. Paikka oli kieltämättä jonkinlainen yllätys, vaikka Tähden laulussa vihjataankin nimenomaan muistoista.

En niinkään yllättynyt rakennusten huonosta kunnosta, sillä olen ymmärtänyt, että tarunhohtoisesta paikasta lauletaan. Nehän yleensä ovat parhaat päivänsä nähneet.

Sen sijaan juutuin käsitteisiin.

Puistokäsitykset ovat ilmeisesti monet. Itselleni puistot ovat tärkeitä kaupunkiluontoalueita. Miellän ne geometrisen täsmällisesti suunnitelluiksi ja hallituiksi kukkaisiksi alueiksi kaupunkien keskustoissa leveiden bulevardien varrella.

Mutta Monrepos'pa koostuikin metsästä. Matkailu voi siis avartaa.

Monrepos'n ulkoalueita huollettiin ja pidettiin kunnossa koko sen muutaman tunnin, kun ryhmäni kanssa tepastelin metsikön siimeksessä. Ympäristö on rehevän vihreää, ja näkymä sai kaihoisasti spekuloimaan millaista puistossa olisikaan, jos rakennuskantakin pääsisi vielä joku päivä entiseen loistoonsa.

Taloista kun tajusi, että ne ovat aiemmin palvelleet komeina puurakennuksina.

Kuumana päivänä Monrepos'n rannalla uimapuvun poisjääminen matkapuvustosta harmitti. Ja hyttysiä oli paljon, mutta oudosti niiden puremat eivät kehittyneet kutiseviksi paukamiksi asti.

Jos Viipurin loiston päivät ovatkin historiaa, sitä on myös sen legendaarinen levottomuus. Reissuni kahdella Viipurin-käynnillä en havainnut ensimmäistäkään merkkiä sen paljon puhutusta turvattomuudesta, en illalla enkä päivällä.

Mutta mikäli dekadentti maisema ja rappioromantiikka katukuvassa kiinnostavat, suosittelen kaupunkia.

Aamutori paluumatkalla vaikutti jopa unettavan rauhalliselta.

Kannatin paikallista käsityöläisyyttä ja ostin torikauppiaalta kaupunkiaiheisen pellavakassin. Tämä rauhoitti omatuntoa, sillä venäläiset eläkeläiset elävät köyhyydessä. Heidän keskimääräinen kuukausitulonsa on 200 euroa.

Siis Venäjä. Kävin ensimmäistä kertaa, ja pelkkä vieraiden kirjainten läsnäolo katukuvassa tekee kaupungista erityisenoloisen.

Niinkin yleistetään, että varsinkin taideväki rakastaa Venäjää ja venäjää, erityisesti Pietaria: siellä korostuvat kulttuuri ja taide, Moskovassa talous.

Pietarissa on esimerkiksi 100 teatteria (ja 400 siltaa). Dostojevski-päivää vietettiin meidän siellä ollessamme kaduilla näyttävästi, kuulemma. Mihailovski-teatterissa kesäkuun lopun torstai-iltana sali oli väkeä sakeanaan, tosin turistimassat saattavat vaikuttaa tilanteeseen. Ja balettiahan voi seurata ilman kielitaitoakin.

Eremitaasi taasen oli tuhannen täysi, minulla vatsatauti ja päivä kuuma. Naulakko oli tukossa, mutta vessat kunnossa (kuten kaupungissa kaikkialla muutenkin). Etukäteen hankittujen pääsylippujen ansioista etenimme sisälle nopeasti.

Välttämättä en usko ajatukseen pakollisista käyntikohteista, mutta kyllä maailman suurin museo myös minulle on sellainen; liittyyhän Eremitaasiin samanlaista mielikuvien hohdokkuutta kuin Monrepos'hinkin.

On myös hurjaa, mihin somen jakamiskulttuuri ja "minä kävin täällä" -todistelu voi johtaa. Itse en tapausta nähnyt, mutta kuulin kuinka museokävijä olisi lyönyt opasta vatsaan, kun ei saanut mennä tarpeeksi lähelle kuvaamaan Rembrandtin taulua. Suomalaisia sen sijaan piti moneen kertaan kehottaa lähestymään maalausta.

Eremitaasia seurannut päivä oli henkilökohtaisesti helpompi. Satoi, oli viileää ja varsinkin Tsarskoje Selon Petrovskin palatsissa oli Eremitaasia huomattavasti viileämpää ja väljempää.

Suosittelen Petrovskin palatsia myös ihmismassojen puuttumisen näkökulmasta. Paikkaa ei kuulemma juurikaan markkinoida ja se on noin tunnin ajomatkan päässä Pietarin keskustan huiskeista. Petrovskia ympäröivä puistoalue on myös hurmaava, hiljainen, hallittu ja kaunis.
Juuri sellainen, jollaiseksi unelmieni puiston ajattelenkin.

Olen tyytyväinen, että mukanamme matkalla kulkivat paikalliset, perusteelliset, huumorintajuiset oppaat hauskoine anekdootteineen, esimerkiksi Pietarin-oppaamme oli tulkannut Putinille tämän vaikuttaessa Pietarin apulaiskaupunginjohtajana.

Muuten Pietarin-käyntini Oulu-opiston venäjän ryhmän kanssa keskittyi ns. virallisiin kohteisiin, palatseihin ja museoihin. Kadut, Nevan rannat ja korttelien yllätykset jäivät kävelemättä.
Mutta bussin ikkunasta bongasin paikat, joihin seuraavalla kerralla suuntaan.

Pietarista tulikin minulle heittämällä ykköskaupunkikohde: kulahtanut, kaunis, ikäänsä peittelemätön äiti-Venäjän tytär, joka häpäilemättömästi esittelee hurjan historiansa kerrostumat tsaareista kommunisteihin.

Kun perusasiat näin ovat kunnossa ja nähty, ensi kerralla on muhevan pietarilaisen katuelämän vuoro.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ihminen matkailee paljolti mielikuvien varassa, ainakin silloin, kun paikkoihin ensimmäisen kerran osuu. Ilmeisesti myös iskelmillä on vaikutuksensa näihin outoihin oletuksiin. Monrepos-puistossa kävin seuraavana päivänä Annikki Tähden kuoleman uutisoinnnista. Paikka oli kieltämättä jonkinlainen yllätys, vaikka Tähden laulussa vihjataankin nimenomaan muistoista. En niinkään yllättynyt rakennusten huonosta kunnosta, sillä olen ymmärtänyt, että tarunhohtoisesta paikasta lauletaan.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
следуйзамной

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
следуй за мной

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
санкт-петербург

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наталия османн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мурад османн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
что посмотреть в

# data[].attributes.attachment_link.description
Все эти годы мы получали от вас тысячи сообщений с просьбами отразить характеры, атмосферу и всю красоту Москвы и Санкт-Петербурга. И вот "тот самый" момент настал! Мы заново покорили обе столицы и не только сделали десятки невероятных кадров #FollowMeTo, но и сняли полноценные видео-маршруты по нашим любимым городам!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
следуйзамной

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
следуй за мной

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
санкт-петербург

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наталия османн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мурад османн

# data[].attributes.attachment_link.description
Все эти годы мы получали от вас тысячи сообщений с просьбами отразить характеры, атмосферу и всю красоту Москвы и Санкт-Петербурга. И вот "тот самый" момент настал! Мы заново покорили обе столицы и не только сделали десятки невероятных кадров #FollowMeTo, но и сняли полноценные видео-маршруты по нашим любимым городам!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
следуйзамной

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
следуй за мной

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
санкт-петербург

# data[].attributes.attachment_link.description
Все эти годы мы получали от вас тысячи сообщений с просьбами отразить характеры, атмосферу и всю красоту Москвы и Санкт-Петербурга. И вот "тот самый" момент настал! Мы заново покорили обе столицы и не только сделали десятки невероятных кадров #FollowMeTo, но и сняли полноценные видео-маршруты по нашим любимым городам!

# data[].attributes.attachment_link.description
The Amber Room was designed in 1701 by German architect Andreas Schlüter. Construction on the ornate wall panels was begun at the residence of the first King of Prussia, Friedrich I, at the Charlottenburg Palace in Prussia. Sophie Charlotte, the King's wife at the time, had requested it be built within the palace.

# data[].attributes.body
Pietarin arkkitehtuuri: Pietari I, Katariina II, Aleksanteri I

# data[].attributes.attachment_link.title
Matka Pietariin  - info Pietari I - Katariina II - Aleksanteri I

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бизнес отели санкт петербурга

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
снять гостиницу рядом с метро

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
отель конференц зал санкт петербург

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
проведение конференций гостиница

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бизнес отель петербург

# data[].attributes.attachment_link.title
Бизнес отель Санкт-Петербурга. Снять гостиницу рядом с метро

# data[].attributes.attachment_link.description
"Ладога" - это современный бизнес-отель Санкт-Петербурга, в котором имеются номера разных типов и площади. Отель расположен у метро в центральной части СПб. "Ладога" предлагает выгодные цены на проживание и сопутствующие услуги.

# data[].attributes.body
kuvavideo

# data[].attributes.attachment_link.description
This is "Vyborg timelapse" by Vano Zhivoy on Vimeo, the home for high quality videos and the people who love them.

# data[].attributes.body
kuvavideo

# data[].attributes.attachment_link.description
Saint-Petersburg, Russia, 2011-2012 Video: Andrew Efimov http://vk.com/an_ef Follow me on facebook: http://www.facebook.com/?id=1246582513 I used Canon 7d and Canon 5d m2 Over 12 000 shots. My youtube channel (over 1 000 000 video views) http://www.youtube.com/user/vomifeq Contact: vomife@bk.ru Music: Igor Zalivalov - "Bach.Prelude c-moll" http://vk.com/id558749 Contact: zaliviolin@mail.ru and violin duet: I.Zalivalov & Sofia Bridge http://vk.com/nuageviolin nuage@li.ru http://vk.com/games_and_dreams wear style: Tali Langren http://tali-langren.livejournal.com/ http://vk.com/club14015744 All usage without author's written permission is forbidden.

# data[].attributes.body
kuvavideo

# data[].attributes.attachment_link.description
St.Petersburg, Tsarskoye Selo, Pavlovsk, Gatchina. 2010 music by Raison d'Etre "Dream's Essence"

# data[].attributes.body
diaesitys
Jos ei avaudu heti: yläpalkista- "lataa" - "avaa"

# data[].attributes.headline
Pietarissa avautui museo Carl Fabergén pääsiäismunille

# data[].attributes.subject
Pietarissa avautui museo Carl Fabergén pääsiäismunille

# data[].attributes.attachment_link.title
Pietarissa avautui museo Carl Fabergén pääsiäismunille

# data[].attributes.attachment_link.description
Pietarin Shuvalovin palatsissa on avautunut yleisölle maailman laajin Carl Fabergén pääsiäismunien kokoelma. Venäläisen miljardöörin Victor Vekselbergin säätiön omistuksessa on 15 Fabergén kultaseppien valmistamaa pääsiäismunaa, joista yhdeksän on kuulunut keisariperheelle.

# data[].attributes.attachment_link.title
Etusivu | ГОСУДАРСТВЕННЫЙ ИСТОРИКО-АРХИТЕКТУРНЫЙ И ПРИРОДНЫЙ МУЗЕЙ-ЗАПОВЕДНИК "ПАРК МОНРЕПО"

# data[].attributes.attachment_link.description
ГОСУДАРСТВЕННЫЙ ИСТОРИКО-АРХИТЕКТУРНЫЙ И ПРИРОДНЫЙ МУЗЕЙ-ЗАПОВЕДНИК "ПАРК МОНРЕПО"

# data[].attributes.body
video

# data[].attributes.attachment_link.description
This feature-length documentary sheds light on "Karelia Fever," a phenomenon of the 1930s that led many Finnish Canadians to a tragic fate in the Soviet Union. Taimi Pitkanen ...

# data[].attributes.attachment_link.description
Viipurin keskustan ravintola on edeltäjänsä paikalla ja myös ulkomuoto on samantapainen. Ravintola aikoo ottaa myös entisiä suomalaisia ruokalajeja ruokalistalleen.

# data[].attributes.attachment_link.description
The Staraya Derevnya Restoration and Storage Centre

# data[].attributes.attachment_link.description
The Staraya Derevnya Restoration and Storage Centre

# data[].attributes.body
pieni matkaopas

# data[].attributes.attachment_link.description
Tällä sivulla esitellään Pietarin merkittävimpiä museoita ja taidegallerioita, kuten Eremitaaši, Venäläisen taiteen museo, Dostojevski-museo, Kunstkamera (antropologinen ja etnografinen museo) ja Puškinskaja 10 -taidekeskus.

# data[].attributes.headline
Финские места Петербурга 

# data[].attributes.subject
Финские места Петербурга 

# data[].attributes.attachment_link.title
Финские места Петербурга

# data[].attributes.attachment_link.description
Многие знаковые места Петербурга когда-то имели совсем другие, финские названия. Васильевский остров носил поэтичное имя Хирвисаари (что означает Лосиный остров), Елагин - Мистула-саари (Мишкин остров), Петроградский - Койвусаари (Березовый остров).

# data[].attributes.body
Pietarin sillat

# data[].attributes.attachment_link.title
St. Petersburg bridges by river and canal

# data[].attributes.attachment_link.description
Follow St. Petersburg's most famous rivers and canals from bridge to bridge. Directory of historic bridges in Saint Petersburg, Russia.

# data[].attributes.attachment_link.title
BIBLIOTECA VIIPURI - ALVAR AALTO - GRUPO 1

# data[].attributes.attachment_link.description
Presentación dinámica Alumnos: - Miñon | Ragni Bosio Infografía de Arquitectura - Materia optativa anual Facultad de Arquitectura, Planeamiendo y Diseño Universidad de Rosario Octubre 2014

# data[].attributes.attachment_link.description
Neuvostoliitolle luovutettua Karjalaa muisteltiin lukuisissa välirauhan ajan lyhytelokuvissa. Karelia-sarja ja naisäänen runollinen kertojanote tuo muistot pintaan ainakin jokaiselle viipurilaiselle. "Vanha Viipurimme, kovaosaisen Karjalan ilon ja surun kaupunki on nyt menetetty..."

# data[].attributes.attachment_link.description
That evening we left St. Petersburg accompanying with the sounds of thunder. The big rain drops were pattering on the train's windows but we were not upset anymore - our work had been done.

# data[].attributes.body
videot

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Venäjän keisarit kaukaisissa palatseissaan olivat Suomen suuriruhtinaita ja hallitsijoita yli sadan vuoden ajan. Vuonna 1808 Suomi oli Euroopan köyhimpiä maita, mutta keisareiden ajan päättyessä se oli saavuttanut Euroopan keskitason.

Viisi keisaria ja viisi erilaista elämäntarinaa. Millaisia ihmisiä he olivat? Miten he rooleissaan maailman mahtavimpina monarkkeina ja Suomen hallitsijoina toimivat? Miten he vaikuttivat Suomeen ja suomalaisten elämään?

Aleksanteri I

Suomen suuriruhtinas vuosina 1809-25. Aleksanteri I valloitti nopeasti Suomen ja suomalaisten sydämet. Vuonna 1819 keisari teki kolmen viikon matkan Suomeen.

Suomen suuriruhtinas vuosina 1825-55. Keisari Nikolai tiukensi sensuuria ja perusti salaisen poliisin. Suomalaisille Nikolain kausi oli taloudellisen kasvun ja valtiollisen kehityksen aikaa.

Aleksanteri II

Suomen suuriruhtinas vuosina 1855-81. Aleksanteri II oli suomalaisille myötämielinen hallitsija. Vuonna 1863 Aleksanteri kutsuu koolle Suomen valtiopäivät lähes 50 vuoden tauon jälkeen.

Aleksanteri III

Suomen suuriruhtinas vuosina 1881-94. Aleksanteri III kutsui säädyt kokoon ja lyhensi valtiopäivien väliajan viidestä kolmeen vuoteen. Hän pyrki noudattamaan Suomen lainsäädäntöä.

Suomen suuriruhtinas vuosina 1894-1917. Nikolai II:sta tuli Suomen kansan vihollinen venäläistämistoimenpiteiden takia. Helmikuun manifesti kavensi Suomen autonomiaa.

Perustuu ohjelmaan: Keisarit ja Suomi, Tuotanto: Douglas Productions Oy Vuosi: 2008

# data[].attributes.attachment_link.description
Venäjän keisarit kaukaisissa palatseissaan olivat Suomen suuriruhtinaita ja hallitsijoita yli sadan vuoden ajan. Vuonna 1808 Suomi oli Euroopan köyhimpiä maita, mutta keisareiden ajan päättyessä se oli saavuttanut Euroopan keskitason.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
библиотека аалто

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
виртуальное путешествие

# data[].attributes.attachment_link.title
The A. Aalto Library in Vyborg. 1935. | МАУК Библиотека А.Аалто

# data[].attributes.attachment_link.title
Выборг как это было

# data[].attributes.attachment_link.description
Эта группа посвящена истории и культуре города Выборга. Больше 18 тыс. фото - от средневековых гравюр до вчерашних фотокарточек - всё это Вы можете увидеть, пройдя по адресному поиску фото (ссылка ниже) или по альбомам группы. Задавайте вопросы (только не стоит открывайте, пожалуйста, ради 1 вопроса новую тему), делитесь своей личной историей, выкладывайте имеющуюся информацию - соберём крупицы выборгской истории вместе!