# data[].attributes.headline
Походження скіфів

# data[].attributes.subject
Походження скіфів

# data[].attributes.body
За найпоширенішою версією скіфи належали до іранської групи народів індоєвропейської сім'ї (версія заснована на аналізі слів з мови скіфів, які трапляються в писемних пам'ятках тих часів, переважно грецьких. Кількість слів — близько 200, переважно імена людей).
Тарас Марусик, професор Київського національного університету імени Тараса Шевченка, вважає що до іранських мовних запозичень в українській мові належать такі слова, як пан, терези, джура, шаровари. Це пізні запозичення. А Костянтин Тищенко, професор кафедри Близького Сходу при Київському національному університеті ім. Т. Шевченка, зазначає, що є і прадавні запозичення. Наприклад: “дбати – дбайливий”, “бачити – обачний”, “тривати – тривалий”, “жвавий – жвавішати”, “почвара – потвора”, “кат – катувати” - ось такі запозичення в давні часи, які спільні з білоруською і польською мовою передусім.
Значні іранські мовні запозичення в українській мові обумовленні передусім проживанням скіфів на землях сучасної України від Дунаю до Дону, всю цю територію Геродот називав Велика Скіфія. На землі нинішньої України скіфи прийшли у VII столітті до нашої ери перетнувши Кавказ і захопили Кімерію, створили скіфо-кімерійський етнос і стали домінуючою силою в понтійському степу. Антропологічно сколоти степової зони відповідали морфологічним варіантам Зрубної культури.[6]
У перських та індійських джерелах скіфи відомі як сака та шака відповідно.
За Діодором походять від Скіфа, сина Зевса. Він мав синів Пала і Напа. Саме Пал вважається предком палів (скитів). Геродот повідомляє три перекази про походження скіфів: «За розповідями скіфів, народ їх — наймолодший з усіх. А було це так. Першим жителем цієї ще безлюдної тоді країни був чоловік на ім'я Таргитай. Батьками цього Таргитая, як кажуть скіфи, були Папай і дочка річки Борисфену богиня Апі. Такого роду був Таргитай, а у нього було троє синів: Ліпоксай, Арпоксай і наймолодший — Колаксай. В їх царювання на Скіфську землю з неба впали золоті предмети: плуг, ярмо, сокира і чаша.
І досі ще у Скіфській землі існують кімерійські укріплення та кімерійські переправи; є також і область, що зветься Кімерія, і так званий Кімерійський Боспор. Рятуючись втечею від скіфів в Азію, кімерійці зайняли півострів там, де нині еллінське місто Синопа. Відомо також, що скіфи в гонитві за кімерійцями збилися зі шляху і вторглися до мідійської землі. Адже кімерійці постійно рухалися вздовж узбережжя Понту, скіфи ж під час переслідування трималися зліва від Кавказу, поки не вторглися в землю мідян. Так ось, вони повернули вглиб країни.»

# data[].attributes.attachment_link.title
1_1_Снаряжение_скифского_царя.

# data[].attributes.headline
Зброя скіфів

# data[].attributes.subject
Зброя скіфів

# data[].attributes.body
Скіфська зброя — сукупність пристроїв та засобів, що застосовувалися для ураження живої сили противника, його техніки, споруджень та інших цілей під час ведення бойових дій у Великій Скіфії, озброєння скіфського воїна. Справжню сутність способу життя скіфів грецький історик Геродот висловив короткою фразою: «Кожен з них — кінний стрілець». Зброя становила неодмінну приналежність кожного скіфського чоловіка, а нерідко і жінки. Спорядження скіфських воїнів було досить складне і перебувало в прямій залежності від віку, соціального стану, достатку тощо. Більшу частину свого життя скіфи проводили в походах і битвах. Цей образ життя змушував їх постійно вдосконалювати свою зброю. Озброєння скіфського воїна складалося зі спису, короткого меча (акінака), кинджала, бойової сокири (Сагаріс), дротиків, лука з отруєними стрілами.

# data[].attributes.headline
Як вплинули на греків – греки почали використовувати залізо.

# data[].attributes.subject
Як вплинули на греків – греки почали використовувати залізо.

# data[].attributes.headline
Основні заняття - Кочове скотарство (коняр- ство), орне землеробство, ремесло (обробка заліза), торгівля

# data[].attributes.subject
Основні заняття - Кочове скотарство (коняр- ство), орне землеробство, ремесло (обробка заліза), торгівля

# data[].attributes.headline
Територія,  яку займали - Північне Причорномор’я, Крим, Тамань

# data[].attributes.subject
Територія,  яку займали - Північне Причорномор’я, Крим, Тамань

# data[].attributes.headline
Час існування на території України - ІХ–VII ст до н. е.

# data[].attributes.subject
Час існування на території України - ІХ–VII ст до н. е.

# data[].attributes.headline
З ким воювали - Урарту, Ассирія, Фрігія, Лідія, Скіфи.

# data[].attributes.subject
З ким воювали - Урарту, Ассирія, Фрігія, Лідія, Скіфи.

# data[].attributes.headline
Скіфи на території України

# data[].attributes.subject
Скіфи на території України

# data[].attributes.body
Історична довідка

Скіфи запам’яталися як етнос, що будував першу державу на теренах Неньки. На початку свого перебування у причорноморському степу скіфи і кіммерійці мирно співіснували і навіть створювали тимчасові військові союзи. Проте під тиском массагетів скіфи, слідом за кіммерійцями, мігрували до Передньої Азії, де завоювали значні території і створили державу Ішкуза. Однак уся військова знать скіфів була знищена за наказом мідійського царя, і народ без лідерів повернувся у причорноморські степи. Освоївшись та підкоривши місцеві племена, скіфи об’єднались у Велику Скіфію, що проіснувала до ІІІ ст. до н.е.

Частина скіфів була осідлою, частина – кочівною. Геродот, відвідавши Велику Скіфію, виділив декілька видів скіфів: скіфи-кочівники, елліно-скіфи, скіфи-землероби, скіфи-орачі та царські скіфи. Останні вважали усі інші категорії своїми рабами та збирали з них та місцевого населення данину. Царські скіфи мали свого царя, проте його влада була досить обмеженою.

На початкуVI ст. до н.е. перський цар Дарій І вторгнувся на територію Скіфії. Для оборони була застосована тактика “випаленої землі” та блискавичних набігів невеликими загонами. Щоб запобігти значним людським втратам, перське військо поспішно ретирувалося, хоча й не зазнало жодної нищівної поразки. З тих пір вони вважалися непереможними і були значущою військовою силою цього регіону. А все через культ воїна та військову структуру суспільства. Розквіт Великої Скіфії – IV ст. до н.е. за царювання Атея.

# data[].attributes.body
Скі́фи, або ски́ти[1] (грец. Σκύϑαι; самоназва «сколоти»: грец. Σκολότοι), — екзоетнонім грецького походження, який у сучасній науковій та художній літературі застосовується до практично всіх племен, що мешкали у VII—III ст. до н. е. на землях сучасної України від Дунаю до Дону, всю цю територію Геродот називав Велика Скіфія. На землі нинішньої України скіфи прийшли у VII столітті до нашої ери, перетнувши Кавказ і захопивши Кімерію, та частково витіснивши в закавказзя та Малу Азію, та асимілювавши кімерійський етнос і стали домінуючою силою в степах та лісостепах на північ від Понту.
За 4 століття життя скіфи пізнали великий розквіт і занепад. Відомості про скіфів засвідчують грецькі (особливо Геродот) і римські автори та археологічні знахідки. З території сучасної України скіфи, внаслідок переселення до Криму[2] та в більшості були підкорені та асимільовані сарматами[3], на рубежі IV—III ст. до н. е.[4] Подекуди вони відомі аж до III ст. н. е. Невелика держава так званих пізніх скіфів зберігалися на території Криму, нижнього Подніпров'я та в Добруджі «Мала Скіфія».[5]. На території Криму в передгір'ях, частина скіфів злилася з таврами утворивши тавроскіфів.

# data[].attributes.body
Історична довідка

Вони майже непомітно змінили скіфів у причорноморських степах, а також належали до іранської групи індоєвропейського населення. Відомий медик Гіппократ писав про них: “В Європі є скіфський народ, котрий живе навколо озера Меотиди [Азовського моря – Л.В.], відмінний від усіх інших народів, називається він савромати“ (бл.460 – 377/356 рр. до н. е.).

Зазначено, що “на Танаїсі, який служить межою Азії, розділяючи материк на дві частини, першими живуть сармати, займаючи простір у 2000 стадій. За ними, за словами письменника Деметрія, слідує меотійське плем’я, яке називають язаматами, а за Ефором воно називається племенем савроматів”[4].

Це підтверджує і пізній античний автор Лукіан з Самосати (бл.120/125 – після 180)[8]. З ІІ ст. до н. е. назва Сарматія поступово змінює назву Скіфія у всьому Причорномор’ї, хоча скіфи зберігають своє царство з центром у Неаполі Скіфському в Криму.

“крім гористої приморської області, яка тягнеться до Феодосії, вся інша частина є рівниною і плодючою, особливо багатою хлібом. У будь-якому випадку, поле, зоране яким-небудь плугом, приносить урожай у 30 мір. Жителі цієї країни разом з азіатськими областями біля Сіндіки виплачували як Данину Мітрідатові 180 тисяч медимнів зерна [1 медимн = 51,84 кг, тобто 9331,2 т – Л.В.] і 200 талантів срібла [1 талант = 2,47 кг, тобто 494 кг – Л.В.]. І у минулі часи звідси вивозився хліб греками, так само як вивозилася засолена риба з рибних промислів озера. Як передають, Левкон [боспорський цар  – Л.В.] послав з Феодосії афінянам 2100 тисяч медимнів зерна [108864 т – Л.В.]. Народність херсонесців [жителів Криму – Л.В.] називалась георгами [буквально “землевласниками” – Л.В.] в буквальному змісті цього слова, тому що скіфське плем’я, живуче над ними, було кочовим; остання споживало в їжу не тільки м’ясо взагалі, Але в особливості конину, а також сир з кумису, свіже і кислее молоко; останнє особливим чином приготоване, служить у них ласощами. Ось чому Гомер називає все населення цієї частини світу “галактофагами” [“молокоїдами” – Л.В.]. Кочовики, правда, скоріше воїни, ніж розбійники, все ж ведуть війни через данини. Дійсно, вони передають  свою землю у володіння тим, хто хоче її обробляти, і задовольняються, якщо отримують взамін відому домовлену плату, і то помірковану, не для збагачення, Але тільки для того, щоби задовольнити необхідні щоденні життєві потреби. Але з тими, хто не виплачує їм гроші, кочовики воюють. Тому-то Гомер і назвав цих людей одночасно і “справедливими” і “бідними”.