# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I. Modele de subiecte pentru examenul de bacalaureat rezolvate

Bacalaureat, iulie 2012

Toate subiectele (I, II si III) sunt obligatorii. Se acordă 10 puncte din oficiu.

Timpul efectiv de lucru este de 3 ore.

SBIECTUL I (30 de puncte)

Citiţi cu atenţie sursele istorice de mai jos:

A. „În septembrie 1394 oastea otomană, în jur de 40.000 de oameni, (...) a trecut Dunărea, pe la Nicopole, în Ţara Românească. [Deoarece] oastea românească nu avea mai mult de 10.000 de oameni, Mircea cel Bătrân a adoptat tactica luptelor de hărţuială ceea ce a făcut ca în momentul în care detaşamentele otomane au ajuns în apropiere de Curtea de Argeş, vechea capitală a Ţării Româneşti, ele să fie foarte slăbite. Lupta decisivă (...) s-a dat la 10 octombrie 1394 la (...). Rezistenţa arătată de români, ca si teama de intervenţia, în sprijinul lui Mircea cel Bătrân, a regelui Sigismund, ale cărui oşti sosiseră la Timişoara, l-au [determinat] pe Baiazid - cel dintâi sultan care a condus oşti pe teritoriul românesc - să hotărască retragerea la sudul Dunării."

(Şt. Ştefănescu, Istoria medie a României)

B. „Într-adevăr, în faţa uriaşei forţe concentrate de [sultanul] Mehmed al II-lea împotriva Ţării Româneşti, Vlad Ţepeş nu a cedat, deşi rămăsese singur, doar cu relativ puţina sa oaste (30000). Ca şi în campania din anul precedent în Anatolia, Mehmed al II-lea a recurs la sprijinul flotei şi în expediţia împotriva Ţării Româneşti, din 1462. (...) Din punct de vedere militar, (...) Mehmed al II-lea nu a obţinut vreun succes decisiv împotriva lui Vlad Ţepeş. (...) Dar, din punct de vedere politic, sultanul a reuşit să-si consolideze stăpânirea la Dunăre si să întărească controlul otoman în Ţara Românească."

(G. Tahsin, Românii şi otomanii în secolele XIV-XVI)

Pornind de la aceste surse, răspundeţi la următoarele cerinţe:

1. Numiţi capitala statului medieval românesc precizată în sursa A. 2 puncte

2. Precizaţi secolul în care se desfăşoară evenimentele descrise de sursa B. 2 puncte

3. Menţionaţi câte un domnitor al Ţării Româneşti, precizat în sursa A, respectiv în sursa B. 6 puncte

4. Scrieţi, pe foaia de examen, litera corespunzătoare sursei care susţine că acţiunea militară a Imperiului Otoman a avut consecinţe nefavorabile pentru statul român în plan politic. 3 puncte

5. Scrieţi, pe foaia de examen, două informaţii aflate în relaţie cauză-efect, selectate din sursa A. 7 puncte

6. Prezentaţi alte două conflicte din spaţiul românesc, desfăşurate în Evul Mediu şi la începuturile modernităţii, în afara celor precizate în surse. 6 puncte

7. Menţionaţi o asemănare între două acţiuni diplomatice la care au participat românii în Evul Mediu. 4 puncte

Porni

SUBIECTUL al II-lea (30 de puncte)

Citiţi cu atenţie sursele istorice de mai jos:

„Transformarea regimului pluralist autoritar, pe care Mussolini îl instaurase [în Italia] după Marşul asupra Romei, într-o dictatură totalitară (...) datează (...) din anii 1925-1926. (...) Monarhia este susţinută, dar regele (...) este constrâns doar la rolul de reprezentare. Senatul este menţinut şi el doar pentru a se putea exploata referinţa la antica instituţie romană şi pentru a cruţa fosta clasă conducătoare, dar chiar dacă membrii acestei înalte adunări sunt încărcaţi de oameni din partea regimului, ei nu au nicio putere concretă. Camera Deputaţilor este aleasă în condiţii care o fac să depindă strict de partid. (...) Esenţa puterii aparţine în fapt „Ducelui" [Mussolini]. În principiu acesta nu dă socoteală decât în faţa regelui şi are mari atribuţii economice în calitate de ministru al corporaţiilor şi militare ca sef suprem al armatei. El numeşte şi revocă miniştrii care nu sunt decât simpli executanţi şi poate legifera prin decret-lege fără control parlamentar. (...) Partidul unic are drept misiune înregimentarea şi supravegherea populaţiei (...). El participă la menţinerea ordinii cu ajutorul miliţiei (...). La această dată [1940] însuşi Partidul Naţional Fascist numără 3 milioane de membri."

(S. Berstein, P. Milza, Istoria Europei)

Pornind de la această sursă, răspundeţi următoarelor cerinţe:

1. Numiţi partidul precizat în sursa dată. 2 puncte

2. Precizaţi, pe baza sursei date, o caracteristică a Camerei Deputaţilor. 2 puncte

3. Menţionaţi un regim politic şi un spaţiu istoric, la care se referă sursa dată. 6 puncte

4. Menţionaţi, din sursa dată, două informaţii referitoare la Senat. 6 puncte

5. Formulaţi, pe baza sursei date, un punct de vedere referitor la atribuţiile lui Mussolini în stat, susţinându-l cu două informaţii selectate din sursă. 10 puncte

6. Argumentaţi, printr-un fapt istoric relevant, afirmaţia conform căreia practicile politice democratice reprezintă o caracteristică a Europei secolului al XX-lea. (Se punctează pertinenţa argumentării elaborate prin utilizarea unui fapt istoric relevant, respectiv a conectorilor care exprimă cauzalitatea şi concluzia.) 4 puncte

SUBIECTUL al III-lea (30 de puncte)

Elaboraţi, în aproximativ două pagini, un eseu despre implicarea României în relaţiile internaţionale (secolele al XIX-lea - al XX-lea), având în vedere:

menţionarea unei acţiuni desfăşurate de România în relaţiile internaţionale din a doua jumătate a secolului al XIX-le

menţionarea unei cauze a aderării României la una dintre marile alianţe la începutul secolului al XX-lea şi prezentarea unei consecinţe a acestei aderări pentru statul român

menţionarea a două acţiuni ale regimului stalinist din România desfăşurate în relaţiile internaţionale şi precizarea unei asemănări între acestea;

formularea unui punct de vedere referitor la atitudinea regimului naţional-comunist din România faţă de „Războiul Rece" şi susţinerea acestuia printr-un argument istoric

Se punctează şi utilizarea limbajului istoric adecvat, structurarea prezentării, evidenţierea relaţiei cauză-efect, susţinerea unui punct de vedere cu argumente istorice (pertinenţa argumentării elaborate prin utilizarea unui fapt istoric relevant, respectiv a conectorilor care exprimă cauzalitatea şi concluzia), respectarea succesiunii cronologice/ logice a faptelor istorice şi încadrarea eseului în limita de spaţiu precizată.

BAREM DE EVALUARE ŞI DE NOTARE

Se punctează oricare alte formulări/ modalităţi de rezolvare corectă a cerinţelor.

Nu se acordă punctaje intermediare, altele decât cele precizate explicit prin barem. Nu se acordă fracţiuni de punct.

Se acordă 10 puncte din oficiu. Nota finală se calculează prin împărţirea punctajului total acordat pentru lucrare la 10.

SUBIECTUL I (30 de puncte)

- câte 2 puncte pentru prezentarea fiecăruia dintre conflictele menţionate (2px2=4p)

SUBIECTUL al II-lea (30 de puncte)

- câte 3 puncte pentru selectarea, din sursa dată, a oricăror două informaţii care susţin punctul de vedere formulat (3px2=6p)

- 1 punct pentru utilizarea conectorilor care exprimă cauzalitatea (deoarece, pentru că etc.), respectiv a conectorilor care exprimă concluzia (aşadar, ca urmare etc.)

SUBIECTUL al III-lea (30 de puncte)

Informaţia istorică - 24 de puncte distribuite astfel:

3 puncte pentru menţionarea oricărei acţiuni desfăşurate de România în relaţiile internaţionale din a doua jumătate a secolului al XIX-lea

3 puncte pentru menţionarea oricărei cauze a aderării României la una dintre marile alianţe la începutul secolului al XX-lea

2 puncte pentru menţionarea oricărei consecinţe a aderării României la una dintre marile alianţe la începutul secolului al XX-lea pentru statul român

3 puncte pentru prezentarea coerentă a consecinţei menţionate, prin evidenţierea relaţiei istorice de cauzalitate şi utilizarea unui exemplu/ a unei caracteristici

1 punct pentru utilizarea doar a unui exemplu/ a unei caracteristici referitoare la consecinţa menţionată

desfăşurate în relaţiile internaţionale (3px2=6p)

Ordonarea si exprimarea ideilor menţionate - 6 puncte distribuite astfel:

1 punct pentru utilizarea parţială a limbajului istoric adecvat

0 puncte pentru lipsa limbajului istoric

0 puncte pentru text nestructurat

1 punct pentru respectarea parţială a succesiunii cronologice/ logice a faptelor istorice

0 puncte pentru nerespectarea succesiunii cronologice/ logice a faptelor istorice

0 puncte pentru nerespectarea limitei de spaţiu

Rezolvare

Subiectul I

Informaţia efect: „Mircea cel Bătrân a adoptat tactica luptelor de hărţuială".

(Aceasta este una dintre posibilele rezolvări. În text mai pot fi găsite şi alte informaţii aflate în relaţie cauză-efect).

După victoria lui Ştefan cel Mare de la Vaslui (1475), împotriva unei numeroase oşti turceşti conduse de Suleiman Paşa, sultanul Mehmed al II-lea a venit prsonal, în vara anului 1476, în fruntea unei armate, cu scopul de a cuceri Moldova. Ştefan a adunat oastea cea mare, dar turcii i-au pus pe tătari să atace nordul Moldovei, astfel că voievodul a trebuit să le dea drumul ţăranilor să-şi apere gospodăriile. A rămas să lupte doar oastea cea mică. Bătălia s-a dat la Războieni şi a fost câştigată de turci, dar moldovenii nu au suferit pierderi mari. Ei s-au retras în cetăţi, iar sultanul, după mai multe asedii, nu a reuşit să cucerească nicio cetate, şi a decis să se retragă. În timpul retragerii, moldovenii i-au hărţuit pe turci şi le-au împiedicat aprovizionarea, iar în tabăra turcească a izbucnit şi o epidemie de ciumă. Astfel, pagubele campaniei au fost foarte mari, iar rezultatul politic concret aproape nul.

(Aceasta este una dintre posibilele rezolvări. Pot fi luate şi alte conflicte, iar prezentarea lor poate fi şi mai scurtă).

(Aceasta este una dintre posibilele rezolvări. O asemănare ar putea fi, de exemplu, şi faptul că cei doi domnitori au ales să încheie tratate de alianţă cu acelaşi stat, Ungaria).

Subiectul al II-lea

2. „Camera Deputaţilor este aleasă în condiţii care o fac să depindă strict de partid".

3. Un regim politic menţionat în sursă este „dictatura totalitară", iar un spaţiu istoric este Italia.

5. Mussolini are atribuţii foarte mari în conducerea statului. Acestea sunt atât legislative cât şi executive, arătând că este încălcat principiul separaţiei în stat. Mai mult, atribuţiile sale legislative şi executive sunt aproape nelimitate, iar Parlamentul este redus la o instituţie decorativă: Mussolini nu răspunde în faţa Parlamentului, aşa cum ar fi fost normal pentru un membru al executivului, ci doar în faţa regelui (formal), poate da legi în locul Parlamentului fără să fie controlat de acesta, controlează economia Italiei, din funcţia de ministru al corporaţiilor.

6. Principalele practici ale unui regim democratic sunt: respectarea separaţia puterilor în stat, respectarea drepturilor şi libertăţilor cetăţeneşti, existenţa mai multor partide politice, dreptul de vot universal.

Subiectul al III-lea

România s-a constituit ca stat în 1859, dar era un stat vasal Imperiului Otoman, deci nu avea dreptul la o politică externă proprie. Abia după proclamarea independenţei ( 9 mai 1877) şi, mai ales, după recunoaşterea ei pe plan internaţional (1878), România se implică activ în relaţiile internaţionale. În secolul XX ţara noastră se remarcă, din punct de vedere militar, prin participarea la Războaiele Mondiale, iar din punct de vedere diplomatic, ca membru al unor organizaţii suprastatale mondiale (Societatea Naţiunilor apoi ONU) sau europene (Mica Înţelegere şi Înţelegerea Balcanică în perioada interbelică, CAER şi Pactul de la Varşovia în perioada comunistă) .

Una dintre primele acţiuni importante desfăşurată de România în relaţiile internaţionale este aderarea, în 1883, la Tripla Alianţă (Puterile Centrale), alianţă militară alcătuită din Germania, Austro-Ungaria şi Italia. Astfel se spera ca România să primească ajutor în cazul unei agresiuni ruseşti. Carol I şi primul-ministru Ion C. Brătianu considerau că, în acel moment, cel mai mare pericol la adresa siguranţei României îl reprezenta Rusia. Totuşi, acest tratat a fost ţinut secret, întrucât opinia publică românească era profranceză şi antiaustriacă.

La sfârşitul secolului XIX şi începutul secolului XX, marile puteri europene au realizat două alianţe: Antanta (Marea Britanie, Franţa, Rusia) şi Puterile Centrale (Germania, Austro-Ungaria şi Italia). Acestea au devenit cele două tabere care s-au confruntat în Primul Război Mondial. În 1914, când a izbucnit războiul, România a rămas neutră. Românii au aderat apoi la Antanta din cauză că doreau eliberarea Transilvaniei şi Bucovinei de sub stăpânirea Austro-Ungariei. În august 1916 s-a semnat Tratatul de alianţă cu Antanta, care prevedea că România se obligă să declare război şi să atace Austro-Ungaria, iar puterile Antantei îi recunosc dreptul de a anexa teritoriile austro-ungare locuite de români.

Consecinţa imediată a aderării României la Antanta a fost participarea ţării noastre la Primul Război Mondial. Trupele române au trecut Carpaţii (august) şi au înaintat, timp de o lună, în Transilvania. Trupele germane au venit în ajutorul Austro-Ungariei, atacând pe două fronturi: în Dobrogea şi apoi în Transilvania. În noiembrie 1916 trupele germane şi aliaţii lor au ocupat sudul României. Guvernul român şi armata s-au mutat în Moldova, capitala devenind Iaşul. În iarna anului 1917, armata română s-a refăcut cu ajutorul misiunii militare franceze condusă de generalul Berthelot. În vara anului 1917, românii şi aliaţii ruşi au început ofensiva împotriva armatelor austro-ungare şi germane de-a lungul frontului care se stabilizare în 1916 pe linia Oituz-Focşani-Galaţi. În iulie-august românii au câştigat luptele de la Mărăşti, Mărăşeşti şi Oituz. Deşi în aprilie 1918 România a încheiat o pace separată cu Puterile Centrale, în noiembrie a reintrat în război, fiind alături de Antanta când Germania a capitulat. Principala consecinţă a participării României la război a fost unirea provinciilor româneşti aflate sub stăpânire străină cu România, şi implicit realizarea Marii Uniri.

Politica externă a României din perioada interbelică a avut drept scop realizarea unui sistem de alianţe care să-i garanteze păstrarea graniţelor şi implicarea în acordurile internaţionale create pentru a menţine pacea mondială. După încheierea celui de-al Doilea Război Mondial, în România s-a instaurat regimul comunist, prin presiunile făcute de sovietici. În relaţiile internaţionale s-a declanşat Războiul Rece, un conflict ideologic dus între S.U.A. şi statele democratice, pe de o parte, şi U.R.S.S. şi statele comuniste pe de altă parte (1946-1991). Cele două tabere şi-au creat propriile organizaţii economice şi militare. România, condusă de Gheorghiu Dej, a adoptat poziţia sovietică în toate problemele de politică internaţională până la sfârşitul anilor '50. Ea a aderat la organizaţiile suprastatale iniţiate de U.R.S.S. în Europa: organizaţia economică numită CAER (1949) şi organizaţia militară Pactul de la Varşovia (1955). O asemănarea între aceste două acţiuni de politică externă este aceea că, în ambele situaţii, România este între membrii fondatori ai organizaţiei din care face parte.

În anii '60 România se distanţează de U.R.S.S.. atât în plan intern, cât şi în plan extern. În perioada naţionalismului comunist (1965-1989), Nicolae Ceauşescu a transformat independenţa faţă de sovietici într-o marcă a politicii sale externe. El a adoptat o politică de neutralitate în unele dintre crizele importante ale Războiului Rece. Una dintre acestea a fost provocată de Israel, în 1967, când, în aşa-numitul „război de 6 zile",a ocupat teritorii ale mai multor state arabe. România a fost singurul stat comunist care nu a rupt legăturile diplomatice cu Israelul. Atitudinea de depărtare faţă de U.R.S.S. a adus multe beneficii României în relaţiile cu Occidentul, în anii '70. Dar după 1985, când U.R.S.S. a început să se reformeze, opoziţia lui Ceauşescu faţă de conducerea sovietică a creat o imagine defavorabilă regimului comunist de la Bucureşti.

Implicarea României în relaţiile internaţionale în secolele XIX şi XX a avut obiective diferite, în funcţie de realităţile fiecărei epoci. Politica externă a României în perioada 1878-1918 a avut ca scop realizarea statului naţional unitar, iar în perioada interbelică, păstrarea unităţii teritoriale a României şi menţinerea păcii în lume. În perioada regimului comunist, politica externă a României a fost raportată în primul rând la U.R.S.S., în contextul în care principala problemă a relaţiilor internaţionale a fost Războiul Rece. Alinierea necondiţionată la politica internaţională a Uniunii Sovietice este specifică perioadei 1948-1956, distanţarea faţă de Uniunea Sovietică şi chiar opoziţia faţă de aceasta în unele probleme internaţionale a caracterizat anii '60 - '80.

Bacalaureat, iulie 201 5

SUBIECTUL I (30 de puncte)

Citiţi, cu atenţie, sursele de mai jos:

A. „În 1948 se creează Securitatea [...]. Sub directa supraveghere a acesteia au loc toate arestările şi detenţiile din închisori, de pe şantierele Canalului Dunăre - Marea Neagră, din Bărăgan. La ordinul lui Stalin (căruia Gheorghiu-Dej i se supune slugarnic), în iunie1951, începe, în cele mai inumane condiţii, deportarea a 10 288 de familii în Bărăgan sau în Moldova. [...] În închisori şi lagăre se trece la un regim de suprimare neînchipuit de dur.

În cultură se aplică acelaşi model de la răsărit, ca ş i în toate celelalte domenii. Se distrug sau se rescriu valorile tradiţionale. Relaţiile cu Occidentul sunt complet întrerupte. Învăţământul este reorganizat după modelul sovietic. [...] Pân ă şi manualele sunt traduse din limba rusă (limbă care devine obligatorie din clasa a IV-a primară). [...] Istoria naţională este rescrisă pe baze marxist-leniniste şi pe criteriile prieteniei cu Uniunea Sovietică. O nouă lege a învăţământului las ă pe dinafară toate cadrele didactice care nu voiau să colaboreze cu noul regim. [...] Presa de opoziţie e interzisă. Ministerul Propagandei este transformat în Ministerul Informaţiilor pentru a controla presa, radioul, cinematografia, teatrul. În 1948 erau interzise 8000 de titluri de cărţi şi reviste."

(I. Bulei, O istorie a românilor )

B. „În 1963, pentru prima oară, România votează la ONU altfel decât Uniunea Sovietic ă. Ulterior, pe măsura acutizării conflictului chino-sovietic, pe care Gheorghiu-Dej se oferă să-l medieze, voturile independente ale României se înmulţesc. Regimul capătă respectabilitate în ochii Occidentului, interesat să slăbească coeziunea Pactului de la Varşovia. [...]. Delegaţii economice române şti sunt primite în Elveţia, Marea Britanie, Belgia, Olanda, Italia, în Japonia. În 1962 se semnează un acord cu un consorţiu anglo-francez pentru construirea Combinatului siderurgic de la Galaţi. [...] Refuzând s ă secondeze Moscova în dorinţele sale de hegemonie asupra mişcării comuniste şi muncitoreşti internaţionale, România îşi ia ca aliaţi China şi încurajările Occidentului. Şi, profitându-se de conflictul chino-sovietic, într-o declaraţie din aprilie 1964 a PMR, cunoscută ca "Declara ţia de independenţă", se afirm ă dreptul la libera manifestare a fiecărui partid comunist. [...] Detaşarea lui Gheorghiu-Dej de Moscova trebuie explicată prin teama lui de procesul de destalinizare [...] care substituie, înţările "socialiste", echipele instaurate la putere de Stalin după 1945 şi care putea aduce schimbări nedorite şi în echipa conducătoare de la Bucureşti.

(Ion Bulei, O istorie a românilor)

Pornind de la aceste surse, răspundeţi la următoarele cerinţe:

Precizaţi, din sursa iile economice ale statului român. B, o informa ț ie referitoare la rela ț 2 puncte

Numiţi doi conducători politici la care se referă atât sursa A, cât şi sursa B. 6 puncte

Scrieţi o relaţie cauză-efect stabilită între două informaţii selectate din sursa A, precizând rolul fiecăreia dintre aceste informaţii ( cauză, respectiv efect). 7 puncte

Menţionaţi o asemănare între acţiunile desfă ș urate în România, în perioada postdecembristă. 4 puncte

SUBIECTUL al II-lea (30 de puncte)

Citiţi, cu atenţie, sursa de mai jos:

„Războiul s-a reluat cu înver ș unare pe frontul din Moldova în iulie 1917, când generalul Averescu a pornit ofensiva de lângă Mără ș ti, în cadrul efortului general [...] de a învinge Puterile Centrale. Dar după câteva zile de succese, Averescu a oprit opera ț iunea pentru că situa ț ia din Gali ț ia se agravase, iar trupele ruse din Moldova se dezorganizau, lipsite de disciplină ș i demoralizate. La 24 iulie/6 august, Mare ș alul von Mackensen a lansat la rândul său o ofensivă puternică al cărei obiectiv era să dea o lovitură decisivă armatelor română ș i rusă ș i să oblige

România să iasă din război. Luptele îndârjite au atins punctul culminant la 6/19 august, la Mără ș e ș ti, când armata română a oprit înaintarea trupelor austriece ș i germane ș i a pus practic capăt ofensivei acestora.

Dar s-a ivit un nou pericol. La sfâr ș itul verii lui 1917 evenimentele revolu ț ionare din Rusia amenin ț au să dezorganizeze frontul de luptă ș i să submineze stabilitatea socială ș i politică din Moldova. [...] La 18 februarie/3 martie 1918, noul guvern bol ș evic al Rusiei a semnat pacea de la Brest-Litovsk cu Puterile Centrale ș i a ie ș it din război, lipsind România de sprijinul rus ș i izolând-o de Occident. Două luni mai târziu, guvernul român, acum condus de [...] Alexandru Marghiloman, a semnat Tratatul de la Bucure ș ti, prin care România devenea dependentă politic ș i economic de Puterile Centrale.

Dar evenimente hotărâtoare pe câmpurile de luptă au schimbat repede soarta României. Pe frontul de vest alia ț ii au zădărnicit ofensiva germană finală din iulie 1918 ș i au început să înainteze constant spre Germania, iar în nordul Italiei au respins armatele austro-ungare ș i au obligat Austro-Ungaria să accepte un armisti ț iu [...]. "

(M. Bărbulescu, D. Deletant, K. Hitchins, Ş. Papacostea, P. Teodor, Istoria României )

Pornind de la această sursă, răspundeţi la următoarele cerinţe:

Menţionaţi, din sursa dată, două ac ț iuni care au loc pe frontul de vest. 6 puncte

Argumentaţi, printr-un fapt istoric relevant, afirmaţia conform căreia România se implică în rela ț iile interna ț ionale din a doua jumătate a secolului al XIX-lea prin ac ț iuni militare sau diplomatice. (Se punctează ș i prezentarea unui fapt istoric relevant utilizarea conectorilor care exprimă cauzalitatea şi concluzia). 4 puncte

SUBIECTUL al III-lea (30 de puncte)

Elaboraţi, în aproximativ două pagini, un eseu despre spaţiul românesc, de la autonomii

locale la implicarea în relaţiile internaţionale din Evul Mediu, având în vedere:

- menţionarea a două autonomii locale, din spaţiul românesc, din secolele al IX-lea - al XIII-lea;

- formularea unui punct de vedere referitor la acţiunile militare desfăşurate în spaţiul românesc, în secolul al XVI-lea şi susţinerea acestuia printr-un argument istoric

Se punctează şi utilizarea limbajului istoric adecvat, structurarea eseului, evidenţierea relaţiei cauză-efect, elaborarea argumentului istoric (prezentarea unui fapt istoric relevant şi utilizarea conectorilor care exprimă cauzalitatea şi concluzia), respectarea succesiunii cronologice/logice a faptelor istorice şi încadrarea eseului în limita de spaţiu precizată.

BAREM DE EVALUARE ŞI DE NOTARE

* Se punctează oricare alte formulări/ modalităţi de rezolvare corectă a cerinţelor.

* Nu se acordă punctaje intermediare, altele decât cele precizate explicit prin barem. Nu se acordă fracţiuni de punct.

* Se acordă 10 puncte din oficiu. Nota finală se calculează prin împărţirea punctajului total acordat pentru lucrare la 10.

SUBIECTUL I (30 de puncte)

pentru precizarea, din sursa B, a oricărei informaţii referitoare la rela ț iile economice ale statului român

pentru scrierea oricărei relaţii cauză-efect stabilită între două informaţii selectate din sursa A, precizând rolul fiecăreia dintre aceste informaţii ( cauză, respectiv efect)

SUBIECTUL al II-lea (30 de puncte)

urată de aceasta, precizate în sursa dată 3. câte 3 puncte pentru menţionarea alian ț ei ș i a oricărei ac ț iuni diplomatice desfă ș (3px2=6p)

pentru argumentarea afirmaţiei date prin prezentarea oricărui fapt istoric relevant ș i prin utilizarea conectorilor care exprimă cauzalitatea ( deoarece, pentru că etc.) şi concluzia ( aşadar, ca urmare etc.)

SUBIECTUL al III-lea (30 de puncte)

Informaţia istorică - 24 de puncte distribuite astfel:

1 punct pentru utilizarea doar a unui exemplu/ a unei caracteristici referitoare la ac ț iunea diplomatică menţionată

pentru sus ț inerea punctului de vedere formulat printr-un argument istoric - prezentarea oricărui fapt istoric relevant ș i utilizarea conectorilor care exprimă cauzalitatea ( deoarece, pentru că etc.) şi concluzia ( aşadar, ca urmare etc.)

Ordonarea şi exprimarea ideilor menţionate - 6 puncte distribuite astfel:

1 punct pentru utilizarea parţială a limbajului istoric adecvat

1 punct pentru respectarea parţială a succesiunii cronologice/ logice a faptelor istorice

Rezolvare

Subiectul I

Informaţia efect: „pentru a controla presa, radioul, cinematografia, teatrul".

În România, naţionalizarea industriei, mai exact trecerea tuturor întreprinderilor şi băncilor în proprietatea statului, s-a realizat în 1948. Drept urmare, a fost desfiinţată iniţiativa privată şi toată economia a devenit de stat. S-a început apoi un program de industrializare forţată în încercarea de a transforma România din stat agrar în stat industrial. Accentul s-a pus pe industria grea (cu precădere siderurgia). Au fost elaborate nişte planuri cincinale, după model stalinist, care fixau obiectivele economice pentru o perioadă de 5 ani pentru fiecare ramură industrială. Angajaţii care erau suspectaţi că nu îşi dau toată silinţa pentru îndeplinirea planului erau consideraţi sabotori şi puteau fi închişi.

În agricultură, comuniştii urmăreau colectivizarea, adică trecerea pământurilor din proprietatea privată în proprietatea statului. Totuşi, pentru a câştiga încrederea ţăranilor, primul guvern comunist a făcut o amplă reformă agrară, în 1945, prin care ţăranii au fost împroprietăriţi, iar marile proprietăţi au fost reduse la maxim 50 de hectare. În 1949, partidul a decis desfiinţarea micii proprietăţi rurale, încurajându-se crearea unor gospodării agricole colective şi de stat. Deoarece ţăranii refuzau să renunţe la proprietăţile lor, s-a început o campanie de propagandă, arătându-se beneficiile colectivizării, şi în acelaşi timp au fost impuse dări foarte mari către stat ( cote) care duceau la ruinarea ţăranilor. Aceste cote erau astfel repartizate încât cei care aveau mai mult pământ rămâneau cu mai puţine recolte decât ţăranii săraci. După 1958 s-a început colectivizarea forţată. Comuniştii au trecut la metode foarte dure (şantajul, bătaia, închisoarea, deportarea) pentru a-i face pe ţărani să renunţe la proprietate. În 1962 s-a încheiat colectivizarea agriculturii, peste 90% din suprafaţa agricolă a ţării ajungând în proprietatea statului.

7. După 22 decembrie 1989, în România au loc schimbări instituţionale fundamentale. Chiar la sfârşitul anului, a fost dat un decret prin care s-a revenit la pluripartidism, în 1990 au fost restituite loturile agricole luate în anii colectivizării către foştii proprietari sau urmaşii lor, în 1991este adoptată constituţia care garantează drepturile şi libertăţile cetăţeneşti şi instituie separaţia puterilor în stat. Asemănarea între aceste acţiuni este aceea că ele urmăresc trecerea României de la regimul totalitar comunist, bazat pe partidul unic şi proprietate de stat, la regimul democratic, bazat printre altele, pe pluripartidism, separaţia puterilor în stat, drepturi şi libertăţi cetăţeneşti şi respectarea proprietăţii private.

Subiectul al II-lea

„Războiul s-a reluat cu înver ș unare pe frontul din Moldova în iulie 1917, când generalul Averescu a pornit ofensiva de lângă Mără ș ti, în cadrul efortului general [...] de a învinge Puterile Centrale".

„Luptele îndârjite au atins punctul culminant la 6/19 august, la Mără ș e ș ti,când armata română a oprit înaintarea trupelor austriece ș i germane ș i a pus practic capăt ofensivei acestora".

România a profitat de acest context favorabil pentru a-şi obţine independenţa. Mai întâi a încheiat o convenţie militară cu Rusia (4 aprilie1877), prin care se acorda dreptul de liberă trecere a trupelor ruseşti spre Peninsula Balcanică pe teritoriul românesc. De la bun început România a dorit să se implice şi din punct de vedere militar, dar Rusia a refuzat ajutorul. La 9 mai 1877, Parlamentul României a proclamat independenţa naţională. La scurt timp de la începerea ostilităţilor cu Imperiul Otoman, trupele ruseşti au fost pe punctul de a fi învinse la asediul Plevnei, cea mai puternică fortificaţie otomană din Balcani. La solicitarea Rusiei, trupele române au trecut Dunărea, sub conducerea regelui Carol I. În urma unui asediu care a durat două luni, Plevna a fost cucerită (noiembrie 1877) de armatele ruso-române. Au urmat alte câteva victorii, în urma cărora Imperiul Otoman a capitulat (februarie 1878). Ca urmare a implicării în această etapă a crizei orientale, România a obţinut independenţa, prin Tratatul de pace de la Berlin (1878). Războiul din 1877-1878 a avut drept consecinţă şi pierderea de către Imperiul Otoman a controlului unei mari părţi din Peninsula Balcanică (Serbia şi Muntenegru devin state independente, iar Bulgaria devine stat autonom).

Subiectul al III-lea

În Evul Mediu, românii au locuit în trei teritorii distincte din punct de vedere politic: Ţara Românească şi Moldova s-au constituit ca state independente, iar Transilvania a fost provincie autonomă a Ungariei, până la jumătatea secolului al XVI-lea, când a devenit şi ea stat. Cu tot acest destin statal diferit, Ţara Românească şi Moldova au o organizare politică similară, creându-şi instituţii asemănătoare, iar din punct de vedere al statutului internaţional, după 1541, toate trei se regăsesc, în ipostaza de state vasale Imperiului Otoman.

Formaţiunile din interiorul arcului carpatic sunt cucerite treptat de regatul Ungarie, în secolele XI-XIII, alcătuind voievodatul Transilvaniei.Prin unificarea autonomiilor politice de la sud şi est de Carpaţi se întemeiază, în secolul al XIV-lea, statele Ţara Românească şi Moldova. Instituţia domniei se naşte în acest proces de unificare teritorială. Cauza principală a creării ei este nevoia de apărare în faţa unor puteri străine, Ungaria în cazul Ţării Româneşti, hanatul tătar şi apoi Ungaria, în cazul Moldovei. Însăşi titulatura domnească arată că scopul principal al acestei instituţii este cel de apărare: şeful statului este „mare voievod şi domn", marele voievod fiind comandantul militar suprem. Ţara Românească şi Moldova îşi continuă drumul statalităţii, prin crearea altor instituţii centrale, care să permită funcţionarea eficientă în plan intern şi implicarea în relaţiile internaţionale: Sfatul Domnesc, Adunarea Ţării, Armata, Biserica. Sfatul Domnesc era alcătuit din boierii cu dregătorii, care îl ajutau pe domnitor în conducerea statului. Pe parcursul secolelor al XIV-lea şi al XV-lea au apărut cele mai importante dregătorii, care arată centralizarea problemelor administrative, fiscale, judecătoreşti etc. în spaţiul românesc.

Domnitorii români s-au implicat în relaţiile internaţionale în Evul Mediu în principal în contextul expansiunii otomane, fie în campanii militare ofensive sau defensive, fie în acţiuni diplomatice care aveau ca scop găsirea unor aliaţi cu sprijinul cărora apărarea graniţelor şi a independenţei statului să fie mai eficientă. În secolul al XV-lea domnitorul Moldovei, Ştefan cel Mare (1457-1504), a avut cea mai amplă politică diplomatică dintre toţi conducătorii români. La urcarea sa pe tron, Moldova era plătitoare de tribut turcilor (predecesorul său, Petru Aron, fusese cel care acceptase această obligaţie pentru ţară). După ce a rezolvate alte probleme interne şi externe, Ştefan a hotărât să refuze plata tributului către Imperiul Otoman, fapt ce a determinat un atac al oştilor otomane chiar în miez de iarnă, în ianuarie 1475. Ştefan a reuşit să obţină o victorie zdrobitoare în bătălia de la Vaslui, împotriva oştilor conduse de Suleiman Paşa, dar el a înţeles că această primă confruntare este doar începutul unui conflict de durată. De aceea, în vara anului 1475, Ştefan cel Mare a încheiat o alianţă antiotomanăcu regele Ungariei, sub forma unui tratat de vasalitate, în care Ştefan promitea ajutor într-o eventuală campanie contra turcilor. Matia însuşi a trimis ajutor lui Ştefan, în august 1476, după bătălia de la Războieni, dar trupele maghiare nu au mai apucat să intre în Moldova deoarece sultanul a hotărât retragerea.

Mihai Viteazul (1593-1601) a fost domnitorul cu cea mai amplă activitate militară din secolul al XVI-lea, Acţiunile sale la nordul şi sudul Dunării ne determină să-l considerăm voievodul român cu cel mai mare impact în relaţiile internaţionale. Imperiul Otoman ajunsese la vremea respectivă la maxima sa întindere, constituind o ameninţare chiar şi pentru Europa Occidentală. La scurt timp după urcarea pe tron, în 1594, Mihai a declanşat revolta împotriva turcilor (a ucis creditorii turci din Bucureşti, a refuzat plata tributului, a atacat cetăţile turceşti de la Dunăre), determinând, în vara anului 1595, o campanie militară de pedepsire condusă de marele vizir Sinan Paşa. Românii au obţinut o victorie tactică la Călugăreni, dar, din cauză că lupta s-a dat doar cu avangarda armatei turceşti, Mihai a hotărât să se retragă spre munţi, aşteptând ajutor de la aliatul său, principele Transilvaniei, Sigismund Bathory. La scurt timp, domnitorul a primit ajutor, a reluat ofensiva şi a reuşit să-i învingă pe turci la Giurgiu. Mihai a trecut apoi la sudul Dunării, unde a declanşat un atac pustiitor asupra cetăţilor otomane. Aceste acţiuni militare i-au determinat pe turci ca în 1597 să încheie un tratat de pace favorabil lui Mihai: îi este recunoscută domnia pe viaţă şi scad semnificativ tributul

Războaiele antiotomane purtate de români au permis menţinerea religiei creştine şi a integrităţii statelor româneşti, chiar dacă Ţările Române aveau numeroase obligaţii faţă de turci. Comparativ cu ceea ce se întâmplă în Europa centrală şi răsăriteană în această perioadă, unde state mult mai puternice şi-au pierdut identitatea statală, situaţia Ţării Româneşti, a Moldovei şi a Transilvaniei este mult mai bună. Luptele antiotomane ale voievozilor români au împiedicat turcii să îşi extindă graniţa dincolo de linia Dunării şi să-şi mărească puterea politică.

II. Exerciţii rezolvate

Prezentarea unui eveniment istoric

Rezolvarea: prezentarea unui eveniment sau a unui proces istoric presupune menţionarea evenimentului sau procesului şi apoi oferirea unor detalii despre acesta. În prezentare putem introduce şi cauze sau consecinţe ale evenimentului respectiv. Este indicat ca prezentarea să aibă o scurtă introducere (o frază) în care să menţionăm mai multe caracteristici sau evenimente care fac parte din categoria pe care urmează să o prezentăm, ori un context mai larg (intern sau internaţional) al evenimentului. De exemplu, dacă avem de prezentat o bătălie a unui voievod, putem menţiona alte bătălii ale acestuia sau ale altor voievozi din acelaşi secol, ori contextul internaţional. Dacă ni se cere prezentarea unei caracteristici a unui proces istoric, este bine să menţionăm toate caracteristicile procesului respectiv şi apoi să prezentăm una dintre ele. Prezentarea poate să aibă 5-10 rânduri, în funcţie de amploarea evenimentului.

Exerciţii rezolvate:

R: Mihai Viteazul este domnitorul Ţării Româneşti cu cea mai amplă activitate diplomatică şi militară din secolul XVI. Relaţiile internaţionale în această perioadă în Europa centrală şi de est sunt dominate de două mari puteri: Imperiul Otoman, ajuns la maxima sa întindere, şi Imperiul Habsburgic, aflat la conducerea unui front antiotoman. Mihai Viteazul a reuşit să învingă Imperiul Otoman în bătălia de la Giurgiu (1595) şi în mai multe campanii la sudul Dunării, determinându-l pe sultan să semneze un tratat de pace prin care acceptă scăderea tributului Ţării Româneşti (1597). Dar acţiunea sa diplomatică ce va avea cele mai multe consecinţe va fi alianţa cu Imperiul Habsburgic. Mihai Viteazul a urmărit reluarea luptelor cu turcii în speranţa eliberării ţării de sub suzeranitatea otomană. El s-a orientat spre principalul inamic european al Imperiului Otoman, Imperiul Habsburgic, încheind un tratat de alianţă antiotomană cu împăratul Rudolf al II-lea (1598). Conform textului acestuia, Mihai devine vasal al împăratului, primind, în schimb, promisiunea că împăratul îi va da bani, armată şi armament pentru o campanie antiotomană. Profitând de această înţelegere, Mihai Viteazul a cucerit Transilvania (1599), condusă de Andrei Bathory, favorabil turcilor, în încercarea de a aduce şi acest stat în frontul antiotoman.

R: De la sfârşitul secolului XVII, Imperiul Otoman intră într-o perioadă de declin, care se manifestă prin încetarea cuceririlor, criză economică şi politică internă, pierderea unor teritorii în favoarea altor mari puteri. Imperiul Habsburgic rămâne cea mai importantă forţă creştină care se află în conflict cu turcii, dar, la începutul secolului XVIII se afirmă o nouă putere europeană, Rusia. Domnitorul Moldovei, Dimitrie Cantemir (1710-1711), s-a orientat în politica externă către Rusia, sperând că va putea obţine o victorie decisivă într-un război cu Imperiul Otoman, alături de acest nou aliat, şi va elibera Moldova de sub suzeranitatea otomană. El a încheiat un tratat de alianţă cu Petru I, ţarul Rusiei (la Luţk, 1711). Conform tratatului, Moldova trecea sub protectorat rusesc în schimbul ajutorului pe care ţarul îl acorda luptei antiotomane. Ca urmare a tratatului, Cantemir a mobilizat oastea pentru un război antiotoman, sprijinit de armata rusă. Bătălia decisivă s-a purtat în 1711, la Stănileşti, pe Prut. Turcii au înfrânt însă cele două oştiri aliate, iar Cantemir a plecat în exil în Rusia. Acest eşec militar va avea drept consecinţă încălcarea gravă a autonomiei Moldovei prin instaurarea domniilor fanariote. În locul domnilor pământeni, sultanii au numit domni străini (greci), sperând că aceştia nu vor mai avea iniţiative antiotomane.

4. Prezentaţi o reformă din prima jumătatea a secolului al XIX-lea.

R: Una dintre reformele cu un rol major în modernizarea statului în prima jumătate a secolului XIX a fost adoptarea Regulamentelor Organice, primele constituţii care au funcţionat în Ţările Române. Prin Tratatul de pace de la Adrianopol (1829), Rusia devenea putere protectoare a Principatelor Române. Ca urmare a drepturilor ei de putere protectoare, Rusia a convins Imperiul Otoman să accepte adoptarea unor legi cu valoare constituţională în Principatele Române. Ele au fost elaborate de boierii români împreună cu reprezentanţii Rusiei. Regulamentul Organic pentru Ţara Românească a intrat în vigoare în 1831, iar cel pentru Moldova în 1832.

Regulamentele Organice prevedeau separaţia puterilor în stat, ca principiu fundamental specific modernităţii. Puterea legislativă era deţinută de Adunarea Obştească, alcătuită în majoritate din boieri. Marii boieri erau membri de drept ai Adunării, iar dintre boierii mici şi orăşeni se alegeau deputaţi prin vot cenzitar. Puterea executivă era deţinută de domnitor şi de un Sfat administrativ alcătuit din 6 miniştri. Domnitorul era ales pe viaţă de către Adunare. Puterea judecătorească era deţinută de tribunale locale şi centrale. Cu toate aceste elemente de modernitate, Regulamentul Organic menţinea privilegiile boiereşti şi nu prevedea drepturi şi libertăţi cetăţeneşti, ceea ce l-a făcut repede contestat de societate.

R: Revoluţiile de la 1848 au adus în spaţiul public cele mai importante idei de modernizare a statului şi societăţii, prezentate în presa vremii sau în adunări publice. Revoluţia din Ţara Românească a început cu o mare adunare populară la Izlaz (9 iunie), unde a fost adoptatprogramul numit Proclamaţia de la Islaz(în 21 de puncte). Programul revoluţiei a fost unul radical, cerând: independenţa administrativă şi legislativă a ţării, desfiinţarea privilegiilor, adunare reprezentativă aleasă din toate stările sociale, domn ales pe 5 ani din toate stările sociale, drepturi şi libertăţi cetăţeneşti, desfiinţarea clăcii şi împroprietărirea ţăranilor cu despăgubire, responsabilitatea miniştrilor, libertatea presei, instrucţie şcolară egală pentru ambele sexe, gardă naţională.

La 11 iunie a avut loc o insurecţie armată în Bucureşti, în urma căreia populaţia a luat cu asalt palatul domnesc. Domnitorul Gheorghe Bibescu s-a văzut silit să aprobe Proclamaţia de la Islaz, care, pentru câteva luni, a avut rol de constituţie. Deşi revoluţia a fost înfrântă, iar reformele guvernului provizoriu au fost anulate, cele mai multe puncte ale proiectului de la Islaz vor fi puse în practică în a doua jumătate a secolului XIX.

R: Principalele caracteristici ale regimului democratic sunt: dreptul de vot universal, existenţa mai multor partide politice, respectarea drepturilor şi libertăţilor cetăţeneşti, separaţia puterilor în stat. Majoritatea statelor europene au ajuns să aibă regim democratic după Primul Război Mondial, datorită introducerii votului universal. În România, votul universal s-a adoptat chiar în 1918. Pluripartidismul a fost o altă caracteristică importantă a democraţiei (sau practică democratică importantă). În Europa au existat două modele politice în acest sens: modelul englez, numit bipartidist, în care există două partide politice care alternează la guvernare, şi modelul politic francez, în care există mai multe partide politice şi guvernarea se realizează de obicei prin coaliţii. În România, în perioada interbelică, au existat mai multe partide politice, dar cele mai importante au fost P.N.L. şi P.N.Ţ. Constituţia democratică românească din perioada interbelică a fost adoptată în 1923 şi a funcţionat până în 1938. Ea prevedea drepturi şi libertăţi cetăţeneşti, separaţia puterilor în stat şi egalitatea tuturor în faţa legii.

R: Ideologiile totalitare au fost de două tipuri: de extremă dreaptă (fascismul şi nazismul) şi de extremă stângă (comunismul). Fascismul în Italia şi nazismul în Germania promovau dragostea faţă de naţiunea lor, ura faţă de alte naţiuni sau popoare şi expansiunea teritorială (cucerirea altor state).

Ideologia comunistă a fost promovată de filosoful german Karl Marx la 1848. Marx considera că societatea este nedreaptă atâta vreme cât există proprietate privată, deoarece unii sunt foarte bogaţi şi alţii foarte săraci. El a propus să se treacă toate averile oamenilor în proprietatea statului pentru a face o societate mai bună, în care toţi să fie egali. Pentru a realiza o astfel de reformă, după părerea lui, conducerea trebuia să fie luată de muncitori, prin revoluţie. Ideile lui Marx au fost puse în practică în Rusia, în 1917, apoi şi în alte state, după 1945.

R: Principalele practici ale regimurilor totalitare au fost: impunerea unui singur partid politic, crearea unei poliţii politice, nerespectarea drepturilor omului, controlul total al statului asupra economiei şi culturii.

În România, regimul totalitar comunist s-a instaurat în 1948, prin preluarea puterii de către Partidul Comunist, care a falsificat alegerile parlamentare din 1946 şi a dizolvat celelalte partide politice în 1947 şi 1948; astfel, statul ajunge condus de un partid unic. Tot în 1948 a fost creată poliţia politică, Securitatea, care avea ca scop eliminarea celor care nu erau de acord cu noul regim prin măsuri ca: trimiterea în închisoare, deportarea, trimiterea în lagăre de muncă forţată, torturarea etc. În 1948 industria şi băncile au fost trecute în proprietatea statului, iar în 1962 s-a încheiat colectivizarea forţată în agricultură. În acest fel s-a impus controlul total al statului asupra economiei.

Argumentarea unei afirmaţii istorice

, printr-un fapt istoric relevant, a unei afirmaţii istorice.

Rezolvarea presupune realizarea unui scurt eseu despre problema respectivă, ţinând cont că faptul istoric relevant este orice informaţie istorică pe care o putem aduce în sprijinul ideii de prezentat.

Mai multe detalii despre metoda de rezolvare a acestui tip de exerciţiu găsiţi în manualul care se comercializează pe acest site, la pagina 227 ediţia 2017!

Exerciţii rezolvate:

De reţinut!!! Când a apărut iniţial acest model de exerciţiu (2008), argumentarea avea următorul barem de corectare: 1 punct pentru pertinenţa argumentării, 2 puncte pentru selectarea oricărui fapt istoric, 1 punct pentru utilizarea conectorilor care exprimă cauzalitate ( din cauză că, deoarece etc.) şi concluzie ( prin urmare, aşadar etc.). Ulterior baremula fost stabilit astfel: 4 puncte pentru argumentarea afirmaţiei date prin prezentarea oricărui fapt istoric relevant şi prin utilizarea conectorilor care exprimă cauzalitatea (deoarece, pentru că etc.) şi concluzia (aşadar, ca urmare etc.). În limbajul uzual, însă, într-o argumentare nu folosim ambii conectori în aceeaşi frază (spre exemplu spunem mai degrabă „Deoarece am învăţat temeinic, am luat nota 10 la examen" decât „Deoarece am învăţat temeinic, ca urmare am luat nota 10 la examen"). În exemplele de mai jos am utilizat ambii conectori în fraza argumentativă, aşa cum pare să ne ceară baremul de corectare. Alţi profesori recomandă rezolvarea acestui exerciţiu prin prezentarea evenimentului şi folosirea la final doar a unei fraze concluzive, după modelul: Ştefan cel Mare a luptat cu Imperiul Otoman la Vaslui (urmează prezentarea evenimentului). Prin urmare acţiunea sa militară se integrează relaţiilor internaţionale în secolul al XV-lea. Dacă acceptăm ultima variantă de răspuns, rezolvarea pare mai accesibilă, dar pare să lase neexplicată o parte a problemei: ce anume face ca acea bătălie să fie parte a relaţiilor internaţionale.

1. Argumentaţi, printr-un fapt istoric relevant, afirmaţia conform căreia autonomiile locale au contribuit la constituirea statului în spaţiul medieval românesc.

Izvoarele istorice arată că, în teritoriul locuit de români, pentru mai multe secole, organizarea politică înainte de întemeierea statului a fost aceea a unor autonomii locale numite cnezate şi voievodate,create prin unirea mai multor sate. Spre exemplu, primele autonomii atestate documentar sunt cele din Transilvania din secolul IX, voievodatele lui Gelu, Glad şi Menumorut (menţionate în Cronica lui Anonymus). În Ţara Românească primele autonomii sunt atestate abia în secolul XIII, în Diploma Cavalerilor Ioaniţi (1247): voievodatele lui Litovoi şi Seneslau, cnezatele lui Ioan şi Farcaş şi Ţara Severinului. În Moldova nu cunoaştem numele unor astfel de autonomii, dar tradiţia populară menţionează existenţa unor ţări, câmpuri sau codri.

Întemeierea statului Ţara Românească s-a realizat pe la 1310, de către Basarab I, prin unificarea unor autonomii locale de felul celor menţionate în documentele din secolul XIII. În Moldova, autonomiile au fost unite de Dragoş şi apoi de către Bogdan în perioada 1350-1364. Ţara Românească şi Moldova s-au creat ca state vasale Ungariei, apoi şi-au obţinut independenţa. În Transilvania, autonomiile locale au fost cucerite treptat de statul maghiar în secolele XI-XIII şi nu au reuşit să formeze un stat independent, dar au format un teritoriu autonom în cadrul regatului Ungariei, numit chiar voievodat.

principala formă de organizare politică a românilor înainte de întemeierea statelor a fost aceea a autonomiilor locale, cnezate şi voievodate, iar întemeierea statului s-a realizat prin unificarea teritoriilor locuite de români pe un spaţiu foarte întins (la est de Carpaţi, la sud de Carpaţi sau în interiorul arcului Carpaţilor), atunci autonomiile locale au un rol foarte important în constituirea statului medieval românesc.

R, varianta 2: Statele medievale româneşti s-au format în mai multe etape : crearea unor autonomii locale, numite cnezate şi voievodate, unificarea acestora sub o singură conducere şi crearea instituţiilor centrale.

pentru că acest fapt este atestat de Ştim că, în spaţiul de la sud de Carpaţi în secolul al XIII-lea, românii erau organizaţi în cnezate şi voievodate, Diploma Cavalerilor Ioaniţi din 1247. Un alt document maghiar ne confirmă existenţa voievodatului lui Litovoi în 1277, când se află în conflict cu regele Ungariei. Acest al doilea document atestată continuitatea în timp a voievodatelor. Întemeierea statului de către Basarab I s-a făcut prin unirea cnezatelor şi voievodatelor de la sud de Carpaţi pe la 1310. Faptul că statul s-a format prin unificarea autonomiilor locale poate fi confirmat istoric şi prin analiza titulaturii domneşti. Domnitorii au purtat şi titlul de mare voievod, ceea ce confirmă faptul că şeful statului a devenit mai mare peste toţi voievozii existenţi înainte. , autonomiile locale au contribuit la întemeierea Ţării Româneşti din cauză că voievozii şi cnezii formaţiunilor prestatale au acceptat unificarea teritoriilor lor sub o singură conducere.

R: Relaţiile internaţionale în Europa centrală şi de est în a doua jumătate a secolului XIV sunt determinate de expansiunea Imperiului Otoman în Peninsula Balcanică. Imperiul Otoman ajunge la sfârşitul secolului să aibă graniţa pe linia Dunării, ameninţând direct Ungaria şi Ţara Românească.

Mircea cel Bătrân participă la unul dintre cele mai importante evenimente militare internaţionale ale epocii sale, cruciada de la Nicopole (1396), prin urmare putem spune că participarea românilor la confruntările militare este o componentă a relaţiilor internaţionale în secolul XIV.

R: Relaţiile internaţionale în Europa centrală şi de est în a doua jumătate a secolului XIV sunt determinate de expansiunea Imperiului Otoman în Peninsula Balcanică. Imperiul Otoman ajunge la sfârşitul secolului să aibă graniţa pe linia Dunării, ameninţând direct Ungaria şi Ţara Românească. Ungaria era la acea vreme, alături de Polonia, una dintre marile puteri din această zonă.

Mircea cel Bătrân se aliază cu o mare putere europeană, Ungaria, împotriva unei alte mari puteri, Imperiul Otoman, în consecinţă diplomaţia statelor medievale româneşti în secolul XIV se integrează relaţiilor internaţionale.

una dintre cele mai mari puteri europene în secolul XV este Imperiul Otoman, iar domnul Moldovei, Ştefan cel Mare, îi învinge pe turci, sprijinit şi de alte mari puteri precum Polonia şi Ungaria, atunci putem spune că participarea românilor la confruntările militare este o componentă a relaţiilor internaţionale în secolul XV.

R: La începuturile modernităţii, relaţiile internaţionale sunt marcate de faptul că Imperiul Otoman intră într-o perioadă de declin, după înfrângerea turcilor de către o coaliţie de state creştine în 1683, la asediul Vienei. La începutul secolului al XVIII-lea, cele mai importante mari puteri care se implică în lupta cu Imperiul Otoman sunt Imperiul Habsburgic şi Rusia. Ele urmăreau să cucerească teritorii din Imperiul Otoman. Printre domnitorii români care au întreţinut relaţii diplomatice antiotomane se numără domnul Ţării Româneşti, Constantin Brâncoveanu (1688-1714) şi domnul Moldovei, Dimitrie Cantemir (1710-1711). Constantin Brâncoveanu a întreţinut relaţii diplomatice cu Imperiul Habsburgic, Polonia şi Rusia, dar şi cu ambasadori ai statelor europene occidentale de la Constantinopol. Scopul diplomaţiei sale a fost să găsească aliaţi împotriva turcilor, dar şi să se menţină în domnie cu ajutorul unor prieteni personali de la Înalta Poartă care primeau daruri importante de la el. Domnitorul Moldovei, Dimitrie Cantemir, a intrat în istorie pentru tratatul de alianţă încheiat cu ţarul Rusiei, Petru I, împotriva Imperiului Otoman. Turcii au înfrânt însă cele două oştiri aliate, în 1711, la Stănileşti, pe Prut, iar Cantemir a plecat în exil în Rusia.

domnitorii români Constantin Brâncoveanu şi Dimitrie Cantemir duc o politică de alianţă cu marile puteri creştine Imperiul Habsburgic şi Rusia împotriva Imperiului Otoman, atunci diplomaţia lor se integrează relaţiilor internaţionale.

R: Funcţionarea oricărui stat depinde de organizarea instituţiilor acestuia şi de eficienţa lor. Principalele instituţii ale statelor Ţara Românească şi Moldova în Evul Mediu erau Domnia, Sfatul Domnesc, Adunarea Ţării, Armata şi Biserica. Instituţia domniei este creată în secolul XIV, în contextul întemeierii Ţării Româneşti prin unificare autonomiilor locale de la sud de Carpaţi de către Basarab I (pe la1310). Unificatorul îşi ia titlurile de domn şi mare voievod . Domnitorul avea cele mai multe atribuţii: declara război şi încheia pace, era comandant suprem al armatei, făcea legile, bătea monedă, fixa impozite şi biruri, era judecător suprem etc. Din cauză că domnitorul are cele mai mari puteri în conducerea statului, atât în politica internă, cât şi în cea externă, instituţia domniei este cea mai importantă în funcţionarea statului medieval.

era alcătuit din marii boieri cu dregătorii şi îl ajuta pe domnitor în conducerea statului. Această instituţie avea rol consultativ, deoarece hotărârile pe care le lua domnitorul puteau să fie contrare voinţei Sfatului, dar domnitorii încercau, în general, să se înţeleagă cu marii boieri pentru a avea o domnie lipsită de conflicte. Neînţelegerile dintre domnitor şi marii boieri au dus în numeroase cazuri la înlăturarea domnitorului de către aceştia. Un exemplu este Vlad Ţepeş, care, deşi victorios în lupta antiotomană din 1462, este părăsit de boieri în favoarea fratelui său, Radu cel Frumos. Sfatul Domnesc Din cauză că politica domnitorilor nu putea fi dusă pentru un timp lung în dezacord cu interesele marilor boieri, fără a provoca împotrivirea acestora, putem concluziona că Sfatul Domnesc este o instituţie cu rol important pentru funcţionarea statului.

R: Modernizarea în spaţiul românesc a presupus desfiinţarea privilegiilor feudale, desfiinţarea dependenţei ţăranilor şi împroprietărirea lor, adoptarea unor constituţii moderne, dar şi independenţa de sub suzeranitatea otomană şi unirea tuturor românilor într-un singur stat. Modernizarea a fost iniţial concepută teoretic, în diverse proiecte, şi pusă în practică prin reforme. Principalele proiecte de modernizare elaborate în secolul XIX au fost: proiectul de la 1821 al lui T. Vladimirescu, proiectele revoluţionarilor de la 1848, proiectul Adunărilor ad-hoc de la 1857. Cel mai important proiect a fost cel al revoluţionarilor de la 1848 din Ţara Românească, numit Proclamaţia de la Islaz, care prevedea: desfiinţarea privilegiilor, adunarea reprezentativă aleasă din toate stările sociale, domn ales pe 5 ani din toate stările sociale, drepturi şi libertăţi cetăţeneşti, desfiinţarea clăcii şi împroprietărirea ţăranilor, dezrobirea ţiganilor etc. O mare parte dintre aceste prevederi vor fi puse în practică în a doua jumătate a secolului al XIX-lea. Din cauză că proiectul Proclamaţia de la Islaz cuprindea cele mai radicale revendicări ale societăţii româneşti, putem spune că acest proiect politic are un rol important în modernizarea statului.

România participă la războaie şi alianţe ale marilor puteri Europene din secolele XIX şi XX, atunci ea se implică în relaţiile internaţionale ale acestei perioade.

20-'30 la regimuri autoritare sau totalitare (Italia, Germania), iar altele nu au cunoscut deloc regimul democratic (Ungaria, Rusia). În prima jumătate a secolului XX majoritatea statelor europene au introdus votul universal şi au avut constituţii care respectau principiile regimului democratic. Unele state, însă, au ajuns în anii ' Totuşi putem concluziona că democraţia a fost o caracteristică a Europei în această perioadăa fost un regim politic urmat de cele mai multe state europene.

În a doua jumătate a secolului XX Europa s-a împărţit în două, din perspectiva regimului politic: în vest statele au ajuns să aibă toate regim democratic, iar în est, regim totalitar comunist. Regimul totalitar comunist a fost impus în Europa de est prin constrângere, după 1945, de către armata sovietică ce ocupase mai multe ţări la sfârşitul celei de Al Doilea Război Mondial. Partidele comuniste din aceste state, beneficiind de sprijinul politic şi militar al U.R.S.S., au falsificat alegerile pentru a obţine guvernarea. Apoi guvernele comuniste au dat decrete de desfiinţare a celorlalte partide, au introdus economia controlată de stat, prin naţionalizarea industriei şi colectivizarea agriculturii. în perioada 1948-1989 statele din Europa de est aveau un regim politic cu partid unic (partidul comunist), prin urmare putem spune că regimul totalitar a fost o caracteristică a Europei în a doua jumătate a secolului XX.

Eseuri rezolvate

Mai multe detalii despre metoda de rezolvare a acestui tip de exerciţiu găsiţi în manualul care se comercializează pe acest site, la pagina 233, ediţia 2017!

- menţionarea a două instituţii centrale înfiinţate în spaţiul românesc, în Evul Mediu;

- prezentarea unei acţiuni diplomatice care se referă la spaţiul românesc, desfăşurate în secolul al XIV-lea;

- precizarea unei cauze a implicării spaţiului românesc în conflict, în Evul Mediu, şi menţionarea a două a acţiuni militare desfăşurate în secolele al XIV-lea - al XV-lea;

- formularea unui punct de vedere referitor la rolul unei acţiuni militare desfăşurate în spaţiul românesc în secolul al XVI-lea şi susţinerea acestuia printr-un argument istoric.

Ca şef al diplomaţiei, domnitorul era cel care hotăra iniţierea unor negocieri cu alte state şi încheierea tratatelor de alianţă, dar aceste decizii era de preferat să le ia după consultarea cu marii boieri din Sfatul Ţării sau chiar cu Adunarea Ţării, pentru a nu pierde susţinerea boierimii. Principalele acţiuni diplomatice ale domnitorilor români au vizat realizarea unor alianţe antiotomane. Dintre acestea, pot fi amintite cele care au avut drept consecinţă obţinerea unui ajutor concret în lupta antiotomană, cum au fost alianţele domnitorilor Mircea cel Bătrân (1386-1418) şi Vlad Ţepeş (1456-1462) cu regii Ungariei, Sigismund de Luxemburg, respectiv Matia Corvin. Una dintre acţiunile diplomatice de prestigiu a fost tratatul de alianţă dintre Mircea cel Bătrân şi Sigismund de Luxemburg, încheiat în 1395, în contextul în care Mircea i-a înfrânt pe turci în bătălia de la Rovine. Scopul acestei alianţe a fost continuarea luptei antiotomane şi chiar alungarea turcilor din Europa. Consecinţa acesteia a fost participarea lui Mircea cel Bătrân la cruciada organizată de regele Ungariei în 1396, care s-a terminat însă dezastruos pentru creştini. Mircea cel Bătrân a avut şi alte acţiuni diplomatice care i-au adus faimă în epocă: a susţinut diplomatic şi militar doi fii ai lui Baiazid pentru a obţine tronul după moartea vestitului sultan.

Lupta antiotomană a fost continuată în secolul al XVI-lea de Mihai Viteazul, domn al Ţării Româneşti (1593-1601). El a reuşit să-i învingă pe turci în bătălia de la Giurgiu din 1595, dar a continuat lupta şi la sudul Dunării, în 1596, unde soldaţii lui Mihai au pustiit mai multe cetăţi turceşti. Acţiunea sa militară la sudul Dunării a avut un rol hotărâtor în încheierea tratatului de pace cu Imperiul Otoman din anul 1597 în termeni favorabili lui Mihai Viteazul şi Ţării Româneşti. Prin acest tratat, Mihai a obţinut scăderea tributului şi domnia pe viaţă pentru el şi pentru urmaşii săi. Mihai a fost o figură legendară şi pentru popoarele balcanice în al căror folclor a intrat ca un erou luptător împotriva turcilor.

Războaiele antiotomane purtate de români în Evul Mediu au permis menţinerea religiei creştine şi a integrităţii statelor româneşti, chiar dacă Ţările Române aveau numeroase obligaţii faţă de turci. Comparativ cu ceea ce se întâmplă în Europa centrală şi răsăriteană în această perioadă, unde state mult mai puternice decât Ţara Românească şi Moldova, cum au fost Ungaria, Bulgaria sau Serbia, şi-au pierdut identitatea statală, situaţia Ţării Româneşti, a Moldovei şi a Transilvaniei este mult mai bună.

2. Elaboraţi, în aproximativ două pagini, un eseu despre actele constituţionale româneşti, având în vedere:

- precizarea epocii istorice în care s-a adoptat una dintre constituţiile României;

- prezentarea unei cauze care a dus la adoptarea unei constituţii a României;

- menţionarea a două asemănări şi a unei deosebiri dintre prevederile a două dintre constituţiile din România;

- precizarea unei consecinţe a adoptării uneia dintre cele două constituţii pentru care aţi optat;

- formularea unui punct de vedere referitor la necesitatea adoptării unui act constituţional în România şi susţinerea acestuia printr-un argument istoric.

Constituţia este legea fundamentală a unui stat, în care sunt prevăzute principiile de bază ale conducerii statului, atribuţiile instituţiilor fundamentale ale statului şi drepturile, libertăţile şi obligaţiile cetăţenilor. Primele constituţii româneşti au fost Regulamentele Organice (în Ţara Românească în 1831 şi în Moldova în 1832). Prima constituţie modernă a României a fost constituţia liberală din 1866. În 1923 a fost adoptată prima constituţie democratică. În 1948, instaurarea în mod oficial a regimului comunist s-a făcut prin adoptarea unei constituţii prin care România devenea republică şi care a deschis calea către un regim totalitar. România a redevenit democraţie în 1989, fapt consfinţit prin constituţia din 1991.

(legislativă, executivă, judecătorească), Constituţia din 1866 prevedea ca principii fundamentale separaţia puterilor în stat responsabilitatea ministerială (miniştrii răspund în faţa legii pentru actele lor), monarhie ereditară şi constituţională (România este condusă de moştenitori din dinastia de Hohenzollern-Sigmaringen). Regele, şeful statului, avea următoarele atribuţii: sancţiona şi promulga legile, numea şi revoca miniştrii, numea şi confirma în funcţii publice, putea dizolva Parlamentul, conducea armata, bătea monedă ( emitea monedă cu chipul său ), acorda graţiere ( suspendarea pedepselor, de obicei pentru cazuri umanitare) . Parlamentul era bicameral, alcătuit din Camera Deputaţilor şi Senat, iar sistemul de vot era cel cenzitar.

Constituţia din 1866 a fost schimbată în 1923, din cauză că legea fundamentală a statului trebuia să marcheze modificările importante pe plan politic şi social care avuseseră loc în România în 1918: Marea Unire şi introducerea votului universal. Textul constituţiei din 1923 este în mare parte asemănător cu cel al constituţiei din 1866. Una dintre asemănări este aceea că ambele legi funcţionau după aceleaşi principii fundamentale: separaţia puterilor în stat, responsabilitatea ministerială, monarhie ereditară. O altă asemănare priveşte atribuţiile principalelor instituţii ale statului, care sunt aceleaşi. Dar constituţia din 1923 cuprinde câteva schimbări esenţiale faţă de cea din 1866. Dintre deosebirile importante amintim: votul este universal, faţă de votul cenzitar din 1866, se menţionează egalitatea în drepturi fără deosebire de clasă socială şifără deosebire de origine etnică, limbă şi religie, pe când înainte se prevedea doar egalitatea fără deosebire de clasă socială. O consecinţă a adoptării constituţiei din 1923 este aceea că România devine un stat democratic.

Legea fundamentală a României a fost schimbată radical în 1948, odată cu instaurarea regimului comunist. După înlăturarea regelui Mihai, autorităţile comuniste au considerat că era necesară adoptarea altei constituţii care să prevadă noua formă de guvernare a României, republica, dar şi să permită instaurarea unui regim totalitar în care să nu existe principiul separaţiei puterilor în stat.

După căderea comunismului, în 1989, şi revenirea la pluripartidism, constituţia comunistă din 1965 a fost înlocuită, în 1991, pentru a marca revenirea României la democraţie. Deşi acum forma de guvernare a statului este tot republica, constituţia din 1991 se apropie de cea din 1923 în câteva puncte esenţiale: parlamentul este bicameral, cuprinzând Camera Deputaţilor şi Senatul, multe dintre atribuţiile preşedintelui sunt identice cu cele ale regelui, drepturile şi libertăţile cetăţeneşti prevăzute în 1923 se regăsesc şi aici, dar apar şi altele noi. Această ultimă constituţie are rolul de a fi o punte de legătură între prezent şi trecutul democratic românesc.

3. Elaboraţi, în aproximativ două pagini, un eseu despre statul român modern, având în vedere:

- prezentarea a două proiectele de modernizare din secolul al XIX-lea şi precizarea unei asemănări şi a unei deosebiri între acestea;

- menţionarea a două acţiuni realizate de români pentru constituirea statului român modern şi a unei acţiuni prin care se consolidează statul creat;

- menţionarea unui eveniment prin care statul român se afirmă pe plan internaţional în secolul al XIX-lea;

- formularea unui punct de vedere referitor la rolul României în relaţiile internaţionale de la începutul secolului XX şi susţinerea acestuia printr-un argument istoric.

Modernizarea în spaţiul românesca presupus desfiinţarea privilegiilor feudale, desfiinţarea dependenţei ţăranilor şi împroprietărirea lor, adoptarea unor constituţii care să prevadă drepturi şi libertăţi cetăţeneşti, egalitatea în faţa legii şi separaţia puterilor în stat, dar a însemnat şi obţinerea independenţei de sub suzeranitatea otomană şi unirea tuturor românilor într-un singur stat. Modernizarea a fost iniţial concepută teoretic, în diverse proiecte, şi apoi pusă în practică prin reforme. Crearea statului român modern a început timid în secolul al XVIII-lea, a continuat în secolul al XIX-lea, cu cele mai importante proiecte şi reforme iniţiate de oamenii politici români, şi s-a definitivat la începutul secolului XX, odată cu realizarea Marii Uniri din 1918.

Primeleproiecte de modernizare ale societăţii româneşti au fost elaborate în secolul al XVIII-lea, de către boierii reformatori care au alcătuit gruparea partida naţională. Cele mai radicale dintre acestea prevedeau autonomie internă, unire românilor într-un stat, limitarea puterii politice a domnitorului. Cele mai importante proiecte de modernizare au fost elaborate, în secolul XIX, în timpul revoluţiilor de la 1848. În programul numit Prinţipiile noastre pentru reformarea patriei, redactat la Braşov, revoluţionarii moldoveni aflaţi în exil în au cerut: împroprietărirea ţăranilor fără despăgubire, desfiinţarea privilegiilor, întemeierea instituţiilor pe principiile libertăţii, egalităţii şi fraternităţii, unirea Moldovei şi Valahiei într-un stat independent. Acest program a cuprins, de fapt, obiectivele maximale ale revoluţiei române. Dar cel mai complex proiect a fost cel al revoluţionarilor din Ţara Românească, Proclamaţia de la Islaz, deoarece avea în vedere o gamă mult mai variată de aspecte politice şi sociale. Acesta prevedea: independenţa administrativă şi legislativă a ţării, desfiinţarea privilegiilor, adunare reprezentativă aleasă din toate stările sociale, domn ales pe 5 ani din toate stările sociale, drepturi şi libertăţi cetăţeneşti, desfiinţarea clăcii şi împroprietărirea ţăranilor cu despăgubire, libertatea presei, instrucţie egală pentru ambele sexe, gardă naţională etc. O asemănare între cele două proiecte este propunerea de împroprietărire a ţăranilor cu pământ, dar aici constatăm şi o deosebire, deoarece revoluţionarii moldoveni au propus ca ţăranii să nu plătească nicio despăgubire, în timp ce proiectul din Ţara Românească prevedea despăgubirea pentru boierii expropriaţi. O altă deosebire importantă este raportarea la idealul unităţii naţionale: proiectul de la Braşov propune unirea românilor, în timp cel proiectul de la Islaz nu aminteşte acest aspect.

În 1866, românii au reuşit să aducă la conducere prinţul străin, în persoana germanului Carol I de Hohenzollern. În 1877 Româniaîşi proclamă independenţa de sub suzeranitatea otomană şi, prin participarea la războiul antiotomanpornit de Rusia în Peninsula Balcanica, se afirmă pentru prima dată pe plan internaţional.

În 1913, România a participat la Al Doilea Război Balcanic, conflict purtat între Bulgaria, pe de o parte şi Serbia, Grecia şi Muntenegru de cealaltă parte. Războiul s-a încheiat cu înfrângerea Bulgariei. Tratatul de Pace de la Bucureşti a demonstrat rolul important pe care îl ocupa România în politica balcanică prin faptul că pacea se desfăşura în capitala ţării noastre şi fără intervenţia marilor puteri europene.

Participarea României la Primul Război Mondial de partea Antantei (1916-1918) a deschis drumul către Marea Unire. În 1918 are loc unirea provinciilor româneşti, aflate până atunci sub stăpânire străină, cu România: Transilvania şi Bucovina (stăpânite de Austro-Ungaria) şi Basarabia (stăpânită de Rusia). Marea Unire este punctul culminant al realizării proiectului de modernizare aşa cum a fost el conceput de revoluţionarii de la 1848.

4. Elaboraţi, în aproximativ două pagini, un eseu despre România în regimul comunism, având în vedere:

- prezentarea unui fapt istoric desfăşurat în perioada stalinismului în România şi menţionarea unei consecinţe a acestuia pentru statul român;

- menţionarea a două fapte istorice, desfăşurat pe plan internaţional, la care participă România în timpul regimului stalinist;

- prezentarea unei acţiuni la care participă România, pe plan internaţional, în timpul regimului naţional-comunist;

- formularea unui punct de vedere cu privire la regimul naţional-comunist în România şi susţinerea acestuia printr-un argument istoric.

La 23 august 1944, regele Mihai a organizat o lovitură de stat prin care l-a arestat pe mareşalul Antonescu, punând capăt dictaturii militare a acestuia, şi a numit un nou guvern. Lovitură de stat a fost sprijinită de principalele partide democratice, dar şi de Partidul Comunist. Totodată România a ieşit din războiul alături de Germania, aliindu-se Naţiunilor Unite. Cu toate acestea, când armata sovietică a pătruns pe teritoriul românesc s-a comportat ca o armată de ocupaţie, favorizând şi preluarea puterii politice de către comunişti. Evenimentele prin care s-a instaurat un regimul totalitar s-au succedat foarte rapid. În 1944, Partidul Comunist a participat în guvern cu un ministru, apoi cu şapte. În 1945, regele a fost obligat de sovietici să numească un guvern integral comunist. În 1946, comuniştii au falsificat alegerile parlamentare. În 1947, guvernul a eliminat toate partidele de pe scena politică a ţării şi l-a obligat pe rege să abdice. România a devenit republică, având o constituţie nouă în 1948. Regimul comunist din România a avut două etape: cea a regimului stalinist, când la conducere s-a aflat Gheorghe Gheorghiu Dej (1945-1965), şi cea a regimului naţionalist-comunist, condus de Nicolae Ceauşescu (1965-1989).

Începând cu 1948, au fost luate o serie de măsuri care au arătat că România se transformase în stat totalitar. Naţionalizarea industriei (trecerea întreprinderilor şi băncilor în proprietatea statului) a fost unul dintre cele mai dramatice evenimente. S-a început apoi un program de industrializare forţată, punându-se accentul pe industria grea (cu precădere siderurgia). Au fost elaborate nişte planuri cincinale care fixau obiectivele economice pentru o perioadă de 5 ani. Angajaţii care erau suspectaţi că nu îşi dau toată silinţa pentru îndeplinirea planului în întreprindere, erau consideraţi sabotori şi puteau fi închişi. Consecinţa a fost transformarea României din stat agrar în stat industrial. În 1948 a fost creată Direcţia Generală a Securităţii Poporului, instituţia care s-a ocupat, de fapt, cu reprimarea oricăror proteste împotriva regimului comunist, folosind ca mijloace de represiune: detenţia în închisori în care deţinuţii erau supuşi la tratamente inumane, munca forţată în lagăre de muncă, deportarea.

În anii '50 nu se poate spune că România a avut o politică externă proprie, deoarece a adoptat poziţia sovietică în toate problemele de politică internaţională: a fost membră fondatoare a CAER-ului, organizaţia economică a statelor comuniste (1949) şi a Pactului de la Varşovia, organizaţia militară condusă de U.R.S.S. (1955), a susţinut politica U.R.S.S. în toate conflictele pe care le-a avut această superputere, chiar şi cu statele comuniste Iugoslavia şi Ungaria.

În 1965 Dej a murit, iar în funcţia de secretar general al partidului a fost ales Nicolae Ceauşescu. Venirea lui Ceauşescu la putere a adus câteva schimbări care au liberalizat regimul comunist. Mai întâi el a condamnat abuzurile Securităţii din anii '50, apoi a început o deschidere importantă spre cultura occidentală. În plan extern, a continuat distanţarea de sovietici, începută de Dej. Mai mult, el a transformat independenţa faţă de sovietici într-o marcă a politicii externe româneşti. Evenimentul care i-a adus lui Ceauşescu cel mai mare prestigiu pe plan internaţional, dar şi intern, a fost refuzul de a participa, în 1968, la reprimarea revoluţiei anticomuniste din Cehoslovacia ( Primăvara de la Praga). România a fost singurul stat membru al Tratatului de la Varşovia care a refuzat trimiterea de trupe în Cehoslovacia, motivând că nu vrea să se amestece în treburile interne ale altor state. Opoziţia lui Ceauşescu faţă de U.R.S.S. a avut drept consecinţă şi o deschidere a Occidentului către România: Preşedinţii Franţei, Charles de Gaulle, şi S.U.A., Richard Nixon, au venit la Bucureşti. În anii '70 Fondul Monetar Internaţional şi Banca Mondială au acordat împrumuturi României, singura ţară comunistă finanţată de acestea.

Protestele românilor faţă de regimul comunist au fost mult mai palide decât în alte state comuniste (Cehoslovacia, Polonia, Ungaria), unde s-au înregistrat numeroase greve, mitinguri, organizaţii anticomuniste, proteste oficiale ale intelectualilor. La noi, cu excepţia minerilor şi muncitorilor braşoveni, protestele au fost individuale şi izolate. Una dintre cauze a fost duritatea persecuţiilor orchestrate de poliţia politică. Totuşi, căderea regimului comunist s-a produs prin cele mai mari mişcări de protest înregistrate în Europa de est.

# data[].attributes.attachment_link.description
I. Modele de subiecte pentru examenul de bacalaureat rezolvate Bacalaureat, iulie 2012 Toate subiectele (I, II si III) sunt obligatorii. Se acordă 10 puncte din oficiu. Timpul efectiv de lucru este de 3 ore. SBIECTUL I (30 de puncte) Citiţi cu atenţie sursele istorice de mai jos: A.