# data[].attributes.body
Quim Monzó

# data[].attributes.body
Ferran Torrent

# data[].attributes.body
Jaume Cabré

# data[].attributes.attachment_link.title
Jaume Cabré · web del escritor Jaume Cabré i Fabré

# data[].attributes.attachment_link.description
Escritor y guionista. Licenciado en Filología Catalana por la Universidad de Barcelona, catedrático de enseñanza media en excedencia y miembro de la Sección Filológica del Institut d’Estudis Catalans.

# data[].attributes.body
Isabel-Clara Simó

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
18.06.2018 | Isabel-Clara Simó

L'escriptora alcoiana Isabel-Clara Simó és la protagonista de l'entrevista principal del programa d'aquesta setmana. A més, fem una anàlisi profunda de la literatura eròtica valenciana.

# data[].attributes.attachment_link.description
L'escriptora alcoiana Isabel-Clara Simó és la protagonista de l'entrevista principal del programa d'aquesta setmana. A més, fem una anàlisi profunda de la literatura eròtica valenciana.

# data[].attributes.body
Jesus Tuson

# data[].attributes.attachment_link.title
Jesús Tuson a "El Matí de Catalunya Ràdio" (12.09.11)

# data[].attributes.body
Lluís Alpera

# data[].attributes.body
Vicent Andrés Estellés

# data[].attributes.attachment_link.description
Documental del programa 'Dossiers', de Canal 9. Emés el 24 de març de 2012. "Poeta de meravelles, Vicent Andrés Estellés" és el títol del documental amb què Dossiers vol retre homenatge a qui està considerat l´Ausiàs March del segle XX.

# data[].attributes.body
Joan Fuster

# data[].attributes.body
Carmelita Sànchez-Cutillas

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Carmelina, mar i cel

El documental Carmelina, Mar i cel descobreix l'ànima i l'obra de l'escriptora, poetai historiadora Carmelina Sánchez-Cutillas, nomenada escriptora de l'any 2020 perl'Acadèmia Valenciana de la llengua. Este treball audiovisual reconstrueix la dimensióhumana i literària d'una escriptora silenciada que ara alça la veu per a proclamar-se comla gran escriptora valenciana del segle XX.

# data[].attributes.attachment_link.description
El documental Carmelina, Mar i cel descobreix l'ànima i l'obra de l'escriptora, poetai historiadora Carmelina Sánchez-Cutillas, nomenada escriptora de l'any 2020 perl'Acadèmia Valenciana de la llengua. Este treball audiovisual reconstrueix la dimensióhumana i literària d'una escriptora silenciada que ara alça la veu per a proclamar-se comla gran escriptora valenciana del segle XX.

# data[].attributes.body
Manuel de Pedrolo

# data[].attributes.attachment_link.title
MANUEL DE PEDROLO, amb el temps obert 1/3 - La vida (1918-1990)

# data[].attributes.body
Pere Calders

# data[].attributes.attachment_link.title
El documental - Pere Calders, tocant de peus al cel

# data[].attributes.attachment_link.description
Un actor seduït per la literatura de Pere Calders vol fer una obra teatral. A través dels preparatius, coneixerem la vida i l'obra de l'escriptor.

# data[].attributes.body
Enric Valor

# data[].attributes.attachment_link.title
Enric Valor. El valor de les paraules - Documental

# data[].attributes.body
Mercè Rodoreda

# data[].attributes.body
Joan Oliver

# data[].attributes.attachment_link.title
JOAN OLIVER/PERE QUART – Un escriptor de prestigi (1957-1986)

# data[].attributes.body
Josep Pla

# data[].attributes.body
Eugeni d'Ors

# data[].attributes.attachment_link.title
Entrevista a Jaume Vallcorba sobre Eugeni d'Ors

# data[].attributes.body
Caterina Albert/ Víctor Català

# data[].attributes.attachment_link.title
CATERINA ALBERT/VÍCTOR CATALÀ – 1/2– Vida i obra (1869-1966)

# data[].attributes.body
Jacint Verdaguer

# data[].attributes.body
Ramon Muntaner

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Literatura. Se cumplen 750 años del nacimiento del militar catalán, que relató la época de expansión de la Corona catalano-aragonesa, en los siglos XIII y XIV.
Se cumplen 750 años del nacimiento del militar catalán, que relató la época de expansión de la Corona catalano-aragonesa, en los siglos XIII y XIV.
Ramon Muntaner nació en Peralada en 1265 y murió en 1336 en Ibiza. Fue militar de la Corona catalano-aragonesa y vivió las hazañas militares de los reyes catalano-aragoneses. Escribió una Crónica, en la que describió un periodo histórico comprendido entre la concepción de Jaime I el Conquistador (1207) y la coronación de Alfonso IV de Aragón (1328). Muntaner escribió su Crónica en primera persona, utilizando un estilo llano, sin mucha retórica y en solo unos 3 años. Gracias a su condición de soldado, Muntaner presenció algunos de los hechos de armas que relata, algo inusual en otros cronistas. Cargada de datos históricos, la Crónica de Muntaner se ha convertido en un elemento imprescindible para analizar este período de la historia de la Corona catalano-aragonesa.

Este año se celebra el 750 aniversario del nacimiento de Ramon Muntaner en Peralada, y durante el 2015 Cataluña recuerda la figura del militar con diferentes conferencias, actos y exposiciones. En Barcelona se puede visitar "Los tiempos de los almogáveres. La crónica de Ramon Muntaner", donde se muestran, entre otros documentos, uno de los 4 originales que se conservan de la Crónica y se explican algunas de las batallas que Muntaner relató como militar, así como sus vivencias junto a los almogávares en el Imperio bizantino.

En palabras del director del Museo de Historia de Cataluña, Jusèp Boya, "el nacimiento de Ramon Muntaner hace 750 años es un pretexto para explicar a la ciudadanía quién era este personaje y qué importancia tiene su obra en la historia del país" , cuenta. "La crónica que escribió Ramon Muntaner es un tipo de crónica de las que hay muy pocas en Europa, y no la valoramos tanto por su rigor histórico, sino por lo que significa desde un punto de vista lingüístico y literario. Es una gran novela, escrita en un catalán delicioso", concluye Boya.
Las crónicas de Muntaner, en mural
En el Ayuntamiento de Barcelona, ​​concretamente en el Saló de Cròniques, hay unos murales obra de Josep Maria Sert que representan algunos pasajes de las crónicas de Ramon Muntaner y Bernat Desclot sobre la expedición de la Compañía Catalana de Oriente, dirigida por Roger de Flor. La marcha hacia el Bósforo, la defensa de Gallípoli o el asesinato de Roger de Flor cubren las paredes y el techo de esta sala, que se puede visitar todos los domingos por la mañana y los días de Santa Eulàlia, Sant Jordi y el Corpus.
También en mapeo
En el acto institucional de celebración de la Diada Nacional de Catalunya, que tendrá lugar en la plaza de Sant Jaume de Barcelona el día 9 de septiembre a partir de las 22.00 horas, la figura de Ramon Muntaner estará muy presente, gracias a las nuevas tecnologías. El artista audiovisual Franc Aleu ha tomado como inspiración las 4 grandes crónicas medievales catalanas, de las que Ramon Muntaner escribió la más larga, para elaborar un mapeo que se proyectará en la fachada renacentista del Palau de la Generalitat y repasará la historia de Cataluña. El acto se celebrará 2 días antes de la Diada para no coincidir con el inicio de la campaña electoral.

# data[].attributes.attachment_link.title
Conoce la figura de Ramon Muntaner en Barcelona

# data[].attributes.attachment_link.description
Literatura. Se cumplen 750 años del nacimiento del militar catalán, que relató la época de expansión de la Corona catalano-aragonesa, en los siglos XIII y XIV. Se cumplen 750 años del nacimiento del militar catalán, que relató la época de expansión de la Corona catalano-aragonesa, en los siglos XIII y XIV.

# data[].attributes.body
Ramon Lull

# data[].attributes.body
Ausiàs March

# data[].attributes.body
Joan Martorell

# data[].attributes.attachment_link.title
Descobrint Corella - Dossiers 2013 - Joan Roís de Corella

# data[].attributes.body
Àngel Guimerà

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Al carrer de Petritxol, número 4, va viure el poeta i dramaturg Àngel Guimerà. És l'escriptor català de més projecció internacional i va ser nominat 17 vegades al Premi Nobel. Ho va explicar Sharon Feldman, catedràtica de la Universitat de Richmond, en aquest capítol de 'Va passar aquí', el 2017.

Figura clau

Guimerà va ser una figura cabdal de la Renaixença catalana. És autor d'obres com 'Maria Rosa', 'Terra baixa', 'Mar i cel' o 'La filla del mar'. Va recuperar el català en el context literari i les seves obres es van representar arreu del món. 'Mar i cel', per exemple, va tenir un èxit fulgurant i va ser traduïda i representada en vuit idiomes.

Els Aldavert

Guimerà va arribar a Barcelona el 1874 i, una nit, al Teatre Romea, va conèixer Pere Aldavert, amb qui va consolidar una ferma amistat. Tots dos van emprendre projectes junts com l'edició de la revista de caire catalanista 'La Renaixensa'. Passats els anys, a la mort de la seva mare, Guimerà se'n va anar a viure amb els Aldavert. Es va incorporar a la família com un més. Els Aldavert es van traslladar a viure al carrer de Petritxol l'any 1902. Al si d'aquesta família benestant, Guimerà va trobar la tranquil·litat que li calia per escriure.

L'èxit

Mentre que Guimerà gairebé no es movia de casa, les seves obres recorrien el món sencer. 'Terra baixa' i 'Maria Rosa', en concret, van tenir molt d'èxit als EUA. Es va estrenar a més de 80 teatres. I un dels grans directors de cinema de Hollywood, Cecil B. Demille, va fer una pel·lícula inspirada en 'Maria Rosa' el 1915.

La fama de Guimerà va créixer ràpidament i la ciutat de Barcelona li va retre un homenatge l'agost del 1909. Es va fer una celebració col·lectiva a la plaça de Catalunya i es van representar obres de teatre de franc per tota la ciutat.

Compromís amb el català

Malgrat no dedicar-se a la política de forma expressa, Guimerà va realitzar un acte d'alt contingut polític a favor del català en el seu discurs de presa de possessió de la presidència de l' Ateneu Barcelonès. A partir d'aquell moment, es va convertir en una icona del catalanisme i de la llengua catalana. Quan Guimerà va morir, l'any 1924, tots els barcelonins van sortir al carrer per acomiadar el seu dramaturg més estimat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Guimerà, el dramaturg més estimat | VÍDEO | betevé

# data[].attributes.attachment_link.description
Al carrer de Petritxol, número 4, va viure el poeta i dramaturg Àngel Guimerà. És l'escriptor català de més projecció internacional i va ser nominat 17 vegades al Premi Nobel. Ho va explicar Sharon Feldman, catedràtica de la Universitat de Richmond, en aquest capítol de 'Va passar aquí', el 2017.

# data[].attributes.body
Jaume Roig

# data[].attributes.attachment_link.title
L'Espill de Jaume Roig (vídeo 8/12 sobre literatura catalana medieval)

# data[].attributes.body
Sor Isabel de Villena

# data[].attributes.attachment_link.title
Sor Isabel de Villena, una dona extraordinària - Ferran Garcia-Oliver

# data[].attributes.body
Roís de Corella

# data[].attributes.attachment_link.title
Descobrint Corella - Dossiers 2013 - Joan Roís de Corella

# data[].attributes.body
Joan Lluís Vives i March

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Joan Lluis Vives, l'humaniste 'valentini', naixqué en Valéncia el 6 de març de 1492, i morí en Bruixes (Bèlgica) el 6 de maig de 1540.

Fon fill de Lluis Vives i Blanca March, familia de comerciants judeus que hagueren de convertir-se al cristianisme per a salvaguardar les seues vides i patrimoni, encara que en l'intimitat és molt probable que seguiren practicant el judaisme, lo que provocà que l'inquisició, en descobrir-los (any 1482), iniciara un procés en contra seua que s'allargaria en el temps i acabaria, quan ya havia faltat sa mare, en l'ajusticiament de son pare.
Home d'estudi i cultura: Valéncia, Paris, Bruixes, Oxford...
Joan Lluïs, jove estudiós i inquiet, a l'edat de quinze anys començà estudis superiors que realisaria en l'Universitat de Valéncia, entre 1507 i 1509. Son pare, preocupat pel cariç que el procés inquisitorial presentava, decidí enviar-lo a estudiar a l'extranger. S'establiria en Paris, i en la Sorbona ampliaria i perfeccionaria estudis fins a conseguir el grau de doctor en 1512, moment en el que decidí traslladar-se a Bruixes, ciutat en la que vivien varies families valencianes de mercaders.

En Bruixes va ser acollit pels Valldaura, que també havien emigrat des de Valencia anys abans i en els que pareix ser que la mare de Vives mantenia llaços familiars. Vives emparentaria en ells en casar-se en Margarita Valldaura. En eixa epoca s'uní al círcul d'humanistes que tenía Erasme de Rotterdam, en qui travà amistat.
Oxford i Moro
En l'estiu de 1523 Vives viajà a Anglaterra, a on coneixerà a l'humaniste, teòlec, poeta i escritor Tomàs Moro, a qui l'unirà també una gran amistat; alli havia sigut reclamat pel cardenal Wolsey per a eixercir la docència en l'Universitat d'Oxford. En el nou païs d'acollida vorà complit un dels seus desijos, establir-se en la Cort: Vives considerava que era l'únic lloc en aquella època en el qual un humaniste podia desenrollar dignament el seu treball com a investigador de la cultura i com a docent i transmissor del saber. Va ser nomenat canceller del rei Enric VIII, a l'hora que llector del Colege del Corpus Christi, ambient en el que coneixerà a la reina Catalina d'Aragó, convertint-se en el preceptor de la seua filla Maria.

Vives va intervindre, com ho feu Tomas Moro, intentant evitar el divorç dels monarques, buscant la seua reconciliació, pero les seues estratègies resultaran inútils i perdrà la protecció i confiança real, raó per la qual en 1528 es va vore obligat a retornar a Flandes, eixercint la docència en Lovaina. Pijor sort corregué Tomàs Moro, que fon condenat a mort pel rei, per opondre's al divorç i al trencament de l'Iglésia Catòlica al declarar aquell la seua supremacia al front de la nova iglésia anglicana.
Vives: protagonista del pas de l'edat mija al Renaiximent
L'influència de Vives sobre l'Europa del Renaiximent fon extraordinària, puix no només acodien a consultar-li els mes influents artífexs de la Reforma protestant i de la Contra-reforma catòlica, més encara, fon tutor i educador de molts nobles que ocuparen llocs de gran responsabilitat en la monarquia de Carles V, al qual demanà protecció. L'emperador li concedí una renda anual que només li permitia costejar-se part de les seues necessitats vitals. Vives li dedicaria a Carles V el seu tractat De concordia et discordia in humano genere, i un atre a l'Inquisidor General de la Peninsula, que titulà De pacificatione (dos alegats pacifistes i antibelicistes).

Home eclèctic i universaliste, s'alvançà en molts camps aportant idees innovadores en disciplines com la filosofia, la teologia, la pedagogia o la politica; els seus plantejaments en l'ensenyança son metòdics i racionals front a l'artificiositat i la retòrica pròpies d'aquell temps. Representa l'innovació, les idees modernes, moltes de les quals queden expostes en la seua obra De ratione dicendi.

Els experts i investigadors coincidixen en calificar-lo com a un humaniste excepcional, que dedicà els ultims anys de la seua vida a perfeccionar la cultura humanistica. Se convertí en un reformador de l'educació europea, en un europeíste i en un filòsof moraliste que inspirava la seua ètica en Plató i els estòics. Va propondre l'estudi de les obres d'Aristotil. Adaptà els texts migevals per als estudiants, fent-ne uns atres nous en un vocabulari més actualisat i acort a l'època. La seua obra destinada a l'ensenyança del llatí Introductio ad sapientiam arribà a les 65 edicions entre 1538 i 1649. També propongué la reforma de La Sorbona, en la que conseguí millorar l'educació alli impartida i dotar-la d'una gran calitat.
El prolífic Joan Lluis Vives
De la seua extensa producció, mes de xixanta obres, seguint als experts, se poden citar, entre les mes llegides i transcendentals, De initiis, sectis et laudibus philosophiae, una de les seues primeres obres, un tractat en el que fa una alvançada recreació de la visió moderna de la filosofia; De subventione pauperum. Sive de humanis necessitatibus libri II, un tractat de socors als pobres, en el qual establia l'organisació d'una ajuda als necessitats com un servici social, sent l'Estat qui hauria de ser l'encarregat de prestar-la; per esta obra fon considerat el precursor en Europa de lo que serien en el futur els servicis d'assistència social en l'intervenció de l'Estat; Introductio ad sapientiam, la mes important de les seues obres pedagògiques; De institutione feminae christianae, traduit al castellà en Valéncia en 1528, es un tractat sobre l'educació de la dòna cristiana en el que planteja que siga catequisada en la seua llengua materna, i en el que apela al reconeiximent d'esta com a individu responsable en el si del cristianisme; De Disciplinis libri XX (1531), obra pedagògica en la que ya pot parlar-se del naiximent de la filosofia moderna puix supera l'humanisme i senyala el trànsit a l'edat moderna, a l'hora que instaura les bases de la psicologia com a ciència experimental, la qual seria presa com a base per Descartes o Bacon; Lingvae latina exercitatio, obra de 25 diàlecs; el que fa el número 22 el dedica a la seua infància, en ell Vives es presenta nostàlgic, evocador, realisant un passeig pels carrers de la seua Valéncia natal, molts dels quals encara existixen hui en dia.
Humanisme de llarga influència intelectual
Lluïs Vives es un catòlic comprensiu i tolerant, dotat d'un gran sentit de la realitat que aplicà als problemes que estudià. Se preocupà principalment per aquells aspectes més inmediats de la realitat humana, destilant un profunt coneiximent de la naturalea i l'història de l'home. La seua actitut fon la del millor humanisme, pero adornat en virtuts de sobrietat i mirament. La seua vida i el llegat de la seua obra han passat a ser models universals.

Jove encara, pero molt debilitada la seua salut per diverses malalties, morí en 1540 en la seua llar de Bruixes, sent soterrat en l'iglésia-catedral de Sant Donacià d'eixa ciutat. Alli seria sepultada també la seua dòna, Margarita Valldaura, 12 anys mes tart; en ella trobà un gran recolzament moral i també gran ajuda en la seua llabor intelectual, puix s'ocupà en els últims anys de la vida de Vives de transcriure les ensenyances d'aquell, recuperar discursos i classes, i promocionar la seua obra.
En els seus escrits, tots en llatí, Vives no deixà mai de fer orgullosa referència al seu orige valencià, puix, a banda de mencions concretes, com a colofó de la seua firma posava sempre "Valentini".
Vos deixem este documental emés per la RTVV dels inicis, en un valencià apenes perjudicat pel tamiç normali(tz)ador.

# data[].attributes.attachment_link.title
Joan Lluis Vives, pare de l'humanisme espanyol i orgull de valencianitat - El Faro de Valencia

# data[].attributes.attachment_link.description
Fon fill de Lluis Vives i Blanca March, familia de comerciants judeus que hagueren de convertir-se al cristianisme per a salvaguardar les seues vides i patrimoni, encara que en l'intimitat és molt probable que seguiren practicant el judaisme, lo que provocà que l'inquisició, en descobrir-los (any 1482), iniciara un procés en contra seua que s'allargaria en el temps i acabaria, quan ya havia faltat sa mare, en l'ajusticiament de son pare.

# data[].attributes.body
Bonaventura Carles Arribau i Farriols

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
LA RENAIXENÇA

EsPoesía

LA RENAIXENÇA CATALANA

A principios del siglo XIX, una buena parte de los intelectuales catalanes lamentan el escaso uso de la lengua y la poca calidad de la literatura catalana de los últimos siglos, que recibían el nombre de decadència.

A pesar de ser una visión un poco reduccionista de la realidad literaria catalana, en el año 1817 Bonaventura Carles Aribau nos hablaba de una voluntad de realzar la cultura, la lengua y la literatura catalana para recordar los tiempos pasados en que la literatura catalana era tendencia en Europa: los trovadores.

La Renaixença es la contraposición de la época inmediatamente anterior de decadencia de la literatura catalana. Más que un movimiento literario es la voluntad de muchos autores de lengua catalana de volver a realzar -o mejor dicho, renacer- la lengua y el espíritu catalán.

Fue un movimiento cultural, si se quiere llamar, muy amplio dentro de la cultura catalana que engloba, además de la literatura, la justicia, la política y la historia con el objetivo de ordenar la identidad nacional. Nacía la voluntad de equiparar la literatura catalana a la del resto de literaturas europeas para volver a ser tendencia como lo fue en el pasado medieval.

INICIOS DE LA RENAIXENÇA

La sociedad catalana del siglo XIX era consciente de la escasa calidad y cantidad de literatura que surgía en lengua catalana y, aunque la toma de conciencia fuera gradual, bastaba para que Bonaventura Carles Aribau lo mencionara en uno de los poemas más célebres de la composición romántica en lengua catalana: La Patria o más tarde conocida como Oda a la Patria.

La Patria es el inicio de la literatura de la Renaixença y es un canto al pasado catalán y a su cultura. Con una añoranza a este pasado -y sin la intención de convertirlo en un canto nacional-, Bonaventura Carles Aribau sentaba las bases de lo que más tarde sería la base para la creación del renacimiento de la literatura catalana.

CARACTERÍSTICAS DE LA RENAIXENÇA

Una de las características más sorprendentes de la Renaixença es el género en el que se empezará a escribir la nueva literatura catalana: en la poesía. No debemos pensar que el cambio fue repentino, pues lo cierto es que fue gradual y progresivo. Tras tres siglos sin un poema escrito exclusivamente en catalán -sin castellanismos-, la lengua "llemosina" empezará a ocupar gradualmente los espacios que antes tenía el castellano.

Una de las evidencias más sublimes que determinan el restablecimiento de la literatura catalana es la reapertura de los Jocs Florals, unos certámenes de poesía que se organizaban en la Edad Media. Este certámen poético estaba organizado por la Acadèmia de bones lletres, aunque el Ayuntamiento de Barcelona tomaría la iniciativa en 1859 organizando él mismo dichos certámenes poéticos.

Para los renacentistas, la mejor forma de volver a las raíces de la lengua era degustar de nuevo las líricas trovadorescas que fueron máxima influencia en Europa durante los siglos XII y XIII. Además, durante este tiempo, M. Mirall Fontanals o M. Aguilò, hicieron una recopilación y estudios de la tradición folclórica y la recuperación monumental de la cultura catalana. Por no mencionar la gran labor de Joan Amades con la confección de una verdadera antología de cuentos populares presentes en los distintos territorios de habla catalana.

LA PATRIA DE BONAVENTURA CARLES ARIBAU

El poema de La Patria o la Oda a la Patria de bonaventura Carles Aribau es una de las muestras más elocuentes de este renacer de la literatura catalana. Se trata de un poema que nos recuerda con melancolía la tierra catalana y su cultura.

Se publicaría el célebre poema de Aribau en 1833 en el periódico El Vapor, un periódico barcelonés que publicaba en lengua castellana y era el sucesor directo de la revista El Europeo (1823-1824), una revista cultural que traía los valores del Romanticismo a Cataluña y que también escribía en lengua castellana.

Era sorprendente que Aribau publicara en catalán en un periódico que publicaba en lengua castellana. A pesar de ello, este poema que se escribió desde Madrid por la onomástica de un amigo suyo, Gaspar de Remisa, terminó siendo el inicio de la Renaixença, pues se trata de unos versos en los que cultura y lengua se entrelazan en algo parecido a un canto nacional.

POEMA ORIGINAL DE LA PATRIA

El poema de la patria está escrito en seis octavas de versos alejandrinos de arte mayor. Se publicó finalmente en El Vapor el 24 de agosto de 1833, aunque se escribió un año antes. El poema original de La Patria de Bonaventura Carles Aribau se conserva en la Biblioteca de Catalunya gracias a la generosa donación de la familia Conill-Montobbio. Estas imágenes se corresponden con los originales de Aribau, les adjuntamos más adelante la transcripción en catalán. Si quieren la traducción, pónganse en contacto y se la hacemos llegar e, inmediatamente, la sumamos a esta plataforma.

Adéu-siau, turons, per sempre adéu-siau,
Oh serres desiguals, que allí, en la pàtria mia,
Dels núvols e del cel de lluny vos distingia,
Per lo repòs etern, per lo color més blau.
Adéu tu, vell Montseny, que des ton alt palau,
Com guarda vigilant cobert de boira e neu,
Guaitats per un forat la tomba del Jueu,
E al mig del mar immens la mallorquina nau.

Jo ton superbe front coneixia llavors,
Com conèixer pogués lo front de mos parents,
Coneixia també lo so de los torrents,
Com la veu de ma mare o de mon fill los plors.
Mes, arrencat després per fats perseguidors,
Ja no conec ni sent com en millors vegades;
Així d'arbre migrat a terres apartades,
Son gust perden los fruits e son perfum les flors.

Què val que m'haja tret una enganyosa sort
A veure de més prop les torres de Castella,
Si el cant del trobadors no sent la mia orella,
Ni desperta en mon pit un generós record?
En va a mon dolç país en ales jo em transport,
E veig del Llobregat la platja serpentina,
Que fora de cantar en llengua llemosina,
No em queda més plaer, no tinc altre conhort.

Plau-me encara parlar la llengua d'aquells savis,
Que ompliren l'univers de llurs costums e lleis,
La llengua d'aquells forts que acataren los reis,
Defengueren llurs drets, venjaren llurs agravis.
Muira, muira l'ingrat que, en sonar en sos llavis
Per estranya regió l'accent nadiu, no plora,
Que en pensar en sos llars, no es consum ni s'enyora,
Ni cull del mur sagrat la lira dels seus avis!

En llemosí sonà lo meu primer vagit,
Quan del mugró matern la dolça llet bevia;
En llemosí al Senyor pregava cada dia,
E càntics llemosins somiava cada nit.
Si quan me trobo sol, parl amb mon esperit,
En llemosí li parl, que llengua altra no sent,
E ma boca llavors no sap mentir ni ment,
Puix surten més raons del centre de mon pit.

Ix, doncs, per a expressar l'afecte més sagrat
Que puga d'home en cor gravar la mà del cel,
Oh llengua a mos sentits més dolça que la mel,
Que em tornes les virtuts de ma innocenta edat.
Ix, e crida pel món que mai mon cor ingrat
Cessarà de cantar de mon patró la glòria
E passe per ta veu son nom e sa memòria
Als propis, als estranys, a la posteritat.

Comentario a La Patria de Bonaventura Carles Aribau

La Oda a la Pàtria marca el disparo de salida de la Renaixença catalana. No hace falta decir que un movimiento tan colosal como este no empieza únicamente con un sólo poema, pero se ha entendido este poema como el más representativo y abanderado de la Renaixença.

El poema de Aribau se inicia con una lamentación al estilo de la poesía trovadoresca (con el plany) de las tierras catalanas; podemos observarlo en distintos versos de la primera octava cuando hace menciones a algunos montes conocidos de las tierras catalanas como son el Montseny o las "sierras desiguales", que hacen referencia a las montañas de Montserrat.

El poeta toma algunos elementos característicos de la tierra catalana pero que, por encima de todo, le resultan familiares. Aribau se servirá de estos recursos poéticos para hacer de puente entre aquello que es próximo y aquello que es lejano. Es fundamental recordar al lector de este comentario que el autor catalán se encontraba en la capital española y escribiría estos versos desde allí por el aniversario de su amigo Gaspar de Remisa.

La primera octava empieza con aires costumbristas y todo lector debería sorprenderse en la segunda estrofa, cuando el autor convierte el Plany en una elegía. El salto de los elementos familiares comunes a los particulares nos llega a través de un fuerte "Jo" al principio de la segunda estrofa. El "Yo" característico del Romanticismo se anuncia como puente entre los dos elementos familiares y da el paso del mundo común (montañas y torrentes) al particular (la voz de la madre o el llanto de su hijo). No terminada esta estrofa, el poeta catalán rompe la armonía con la violencia de la segunda parte de la octava cuando nos revela que ha sido "arrancado por perseguidores" a tierras que no le son propias, "a terres apartades", donde no huelen las flores ni tienen sabor las frutas.

La pregunta retórica donde encontramos los valores propios de la Renaixença y del Romanticismo están en la tercera estrofa. ¿De qué valen las torres de Castilla si no puede, el poeta, escuchar el canto del trovador? ¿Qué le queda a Bonaventura Carles Aribau para consolarse? Hablar en catalán, en "llengua llemosina". La lengua llemosina es, en realidad, un dialecto occitano que aparentemente no se distinguía del catalán y era confundible y confundido en aquel entonces. Hasta los estudios de los lingüistas del siglo XX, (Pompeu Fabra y compañía) nadie se había detenido a observar las diferencias lingüísticas entre ambas lenguas y eran consideradas dialectos las unas de las otras.

La lengua de los sabios a los que el autor hace referencia a continuación, no es otra que la lengua llemosina, provenzal, catalana u occitana que, como decíamos, para el autor todas ellas eran la misma. Es una lengua identitaria para el autor, una lengua dulce en la que él se siente reconocido y familiarizado hasta el punto de llorar cuando se escucha su lengua. La cuarta estrofa es quizás la más expresiva de todo el poema y nos encontramos frente a un gran número de metáforas que transportan al lector a una añoranza compartida con el escritor.

Tan expresiva y sincera es la palabra del autor, además de subjetiva -pues nos cuenta su propia experiencia-, que la quinta estrofa no puede ser otra cosa que una justificación de sus palabras. Nos revela la lengua de su primer llanto, la lengua en la que hace sus oraciones, la lengua en la que sueña y con la que habla con su espíritu o conciencia: en "llengua llemosina". La última estrofa es nada menos que una personificación de la propia lengua a quien se dirige el autor. "Ix", es decir, ves y que te conozca el mundo.

© EsPoesía tiene todos los derechos reservados.

Facebook

Twitter

Instagram

Envelope

EsPoesía

# data[].attributes.attachment_link.title
La Renaixença en Cataluña y Bonaventura Carles Aribau | La Pàtria

# data[].attributes.attachment_link.description
EsPoesía A principios del siglo XIX, una buena parte de los intelectuales catalanes lamentan el escaso uso de la lengua y la poca calidad de la literatura catalana de los últimos siglos, que recibían el nombre de decadència.