# data[].attributes.headline
William I (‘William the Conqueror’), r1066–87

# data[].attributes.subject
William I (‘William the Conqueror’), r1066–87

# data[].attributes.body
William the Conqueror

1.Who is William The Conqueror

William I[a] (c. 1028[1] – 9 September 1087), usually known as William the Conqueror and sometimes William the Bastard,[2][b] was the first Norman monarch of England, reigning from 1066 until his death in 1087. A descendant of Rollo, he was Duke of Normandy from 1035 onward.

2.His history

By 1060, following a long struggle to establish his throne, his hold on Normandy was secure. In 1066, following the death of Edward the Confessor, William invaded England, leading an army of Normans to victory over the Anglo-Saxon forces of Harold Godwinson at the Battle of Hastings, and suppressed subsequent English revolts in what has become known as the Norman Conquest. The rest of his life was marked by struggles to consolidate his hold over England and his continental lands, and by difficulties with his eldest son, Robert Curthose.

3.His family

William was the son of the unmarried Duke Robert I of Normandy and his mistress Herleva. His illegitimate status and his youth caused some difficulties for him after he succeeded his father, as did the anarchy which plagued the first years of his rule. During his childhood and adolescence, members of the Norman aristocracy battled each other, both for control of the child duke, and for their own ends.

4.His marriage

His marriage in the 1050s to Matilda of Flanders provided him with a powerful ally in the neighbouring county of Flanders. By the time of his marriage, William was able to arrange the appointment of his supporters as bishops and abbots in the Norman church. His consolidation of power allowed him to expand his horizons, and he secured control of the neighbouring county of Maine by 1062.

5.Trials for the throne

In the 1050s and early 1060s, William became a contender for the throne of England held by the childless Edward the Confessor, his first cousin once removed. There were other potential claimants, including the powerful English earl Harold Godwinson, whom Edward named as king on his deathbed in January 1066. Arguing that Edward had previously promised the throne to him and that Harold had sworn to support his claim, William built a large fleet and invaded England in September 1066. He decisively defeated and killed Harold at the Battle of Hastings on 14 October 1066. After further military efforts, William was crowned king on Christmas Day, 1066, in London. He made arrangements for the governance of England in early 1067 before returning to Normandy. Several unsuccessful rebellions followed, but William's hold was mostly secure on England by 1075, allowing him to spend the majority of his reign in continental Europe.

6.Last years/moments

William's final years were marked by difficulties in his continental domains, troubles with his son, Robert, and threatened invasions of England by the Danes. In 1086, he ordered the compilation of the Domesday Book, a survey listing all the land-holdings in England along with their pre-Conquest and current holders. He died in September 1087 while leading a campaign in northern France, and was buried in Caen. His reign in England was marked by the construction of castles, settling a new Norman nobility on the land, and change in the composition of the English clergy. He did not try to integrate his various domains into one empire but continued to administer each part separately. His lands were divided after his death: Normandy went to Robert, and England went to his second surviving son, William Rufus.

Уилям Завоевателя1.Кой е Уилям Завоевателя  Уилям I (около 1028 – 9 септември 1087), обикновено известен като Уилям Завоевателя и понякога Уилям Копелето, е първият нормански монарх на Англия, управлявал от 1066 до смъртта си през 1087 г. Потомък на Роло, той е херцог на Нормандия от 1035 г. нататък.2.Неговата история  До 1060 г., след дълга борба за установяване на трона си, неговото владение над Нормандия е сигурно. През 1066 г., след смъртта на Едуард Изповедника, Уилям нахлува в Англия, водейки армия от нормани към победа над англосаксонските сили на Харолд Годуинсън в битката при Хейстингс и потиска последвалите английски бунтове в това, което стана известно като норманите Завоевание. Останалата част от живота му е белязана от борби за консолидиране на властта си над Англия и своите континентални земи, както и от трудности с най-големия му син Робърт Къртоуз.

3.Неговото семейство  Уилям е син на неженения херцог Роберт I от Нормандия и неговата любовница Херлева. Нелегитимният му статут и младостта му създават известни трудности, след като наследява баща си, както и анархията, която измъчва първите години от управлението му. По време на неговото детство и юношество членовете на норманската аристокрация се биеха помежду си, както за контрол над детето херцог, така и за собствените си цели.4.Неговият брак  Бракът му през 1050-те с Матилда Фландрия му осигурява могъщ съюзник в съседното графство Фландрия. По време на брака си Уилям успява да организира назначаването на своите поддръжници като епископи и абати в норманската църква. Неговата консолидация на властта му позволява да разшири хоризонтите си и той осигурява контрол над съседното графство Мейн до 1062 г.5. Изпитания за трона

През 1050-те и началото на 1060-те години Уилям става претендент за трона на Англия, държан от бездетния Едуард Изповедник, негов първи братовчед, веднъж отстранен. Имаше и други потенциални претенденти, включително могъщият английски граф Харолд Годуинсън, когото Едуард нарече крал на смъртния си одър през януари 1066 г. Твърдяйки, че Едуард преди това му е обещал трона и че Харолд се е заклел да подкрепя искането му, Уилям построява голяма флота и нахлува в Англия през септември 1066 г. Той решително побеждава и убива Харолд в битката при Хейстингс на 14 октомври 1066 г. След допълнителни военни усилия Уилям е коронясан за крал на Коледа 1066 г. в Лондон. Той прави мерки за управлението на Англия в началото на 1067 г., преди да се върне в Нормандия. Следват няколко неуспешни въстания, но владението на Уилям е предимно сигурно над Англия до 1075 г., което му позволява да прекара по-голямата част от управлението си в континентална Европа.6.Последни години/моменти

Последните години на Уилям бяха белязани от трудности в неговите континентални владения, проблеми със сина му Робърт и заплашени нашествия в Англия от датчаните. През 1086 г. той поръчва съставянето на Книгата на Страшния съд, проучване, изброяващо всички земевладелски владения в Англия, заедно с техните преди завоеванието и настоящите притежатели. Той умира през септември 1087 г., докато ръководи кампания в Северна Франция, и е погребан в Кан. Неговото управление в Англия е белязано от изграждането на замъци, заселването на ново нормандско благородство на земята и промяна в състава на английското духовенство. Той не се опита да интегрира различните си домейни в една империя, а продължи да администрира всяка част поотделно. Земите му са разделени след смъртта му: Нормандия отива на Робърт, а Англия отива на втория му оцелял син Уилям Руфъс.

# data[].attributes.headline
Richard I (‘Richard the Lionheart’), r1189–99

# data[].attributes.subject
Richard I (‘Richard the Lionheart’), r1189–99

# data[].attributes.body
Кралят наречен Лъвското  сърце

(РИЧАРД I)

В паметта на поколенията името му остава като синоним на безстрашен воин, но зает твърде много с личната си слава, от колкото на управлението и благополучието на владенията си.

Наричат го Лъвското сърце точно заради репутацията му на изключителен военен стратег и воин. Ричард I се ражда на 8 септември 1157 година в Оксфорд. Той е трети от петте сина на крал  Хенри II и Елеонор Аквитанска. Голямата част от живота си прекарва извън Англия, в земите на континенталните владения на короната. Получава прекрасно за времето си образование-знае много езици (но не и английски), слави се като поет и ценител на поезията. Едновременно с това е много силен физически, храбър и необуздан. Постоянно търси приключенията.
През 1169 година Хенри II поделя владенията си и поверява на Ричард херцогство Аквитания. Уморен от постоянната опека на баща си Ричард въстава срещу Хенри II през 1174 година. Обаче е победен и се налага да стопли отношенията с родителя си. До края на дните на Хенри II синът му остава верен и повече не надига глава.

През 1180 година на френския трон се възкачва Филип II Август, който копнее да отнеме от Англия континенталните й владения. Въпреки приятелските връзки между Филип и Ричард, френският крал всячески се опитва да настрои Ричард срещу баща му. Три години по-късно, след смъртта на двамата му по-големи братя, Ричард става първи наследник на английската корона. През 1188 година Филип II най-сетне успява да убеди престолонаследника на Англия и обединявайки силите си двамата започват война срещу Хенри II. Старият крал е победен и умира. Ричард се завръща на Острова, където на 3 септември 1189 година е коронован за крал.
Ричард и Филип трябва да участват в Третия кръстоносен поход. Затова в съвсем кратки срокове Ричард Лъвското сърце изпразва държавната хазна, събира и допълнителни данъци. Със средствата финансира участието си в похода към Светите земи. През юни 1190 година отплава към приключенията, които го очакват по пътя към Йерусалим. За свой наместник в Англия оставя брат си Джон – бъдещият Джон Безземни.
По пътя си разграбва град Месина в Сицилия и завладява остров Кипър. На 8 юни 1191 година пристига в Палестина, където се насочва към обсаденият град Акра (днес Акка в Израел). Градът вече е постигнал договорка за достойно предаване на обкръжилите го кръстоносци, когато с пристигането си Ричард I разваля всички договорености и със щурм превзема града на 11 юли.
Веднага след тази победа в лагера на кръстоносците започват раздори. Ричард се скарва с Филип и грубо обижда Леополд Австрийски. Филип II се оттегля от похода и се прибира във Франция, където заедно с брата на Лъвското сърце, Джон, започва да атакува именията му в Нормандия.
Ричард I иска от гарнизона в Акра откуп, който обаче не получава. Тогава нарежда да бъдат екзекутирани две хиляди пленници, което му печели и прозвището Лъвското сърце. След като походът му към Йерусалим завършва с неуспех, Ричард е принуден да се завърне у дома. Но по обратния път е пленен от Леополд Австрийски. Откупът за освобождаването му е платен от императора на Свещената Римска империя Хайнрих VI, който го изпраща в почетно заточение.
Ричард I получава свободата си едва след като изплаща на Хайнрих VI 150 000 марки в злато, а е принуден и да положи васална клетва пред императора.
През март 1194 година Ричард I се завръща в Англия и си връща трона, узурпиран от принц Джон. Двамата постигат примирие, като Джон е възстановен на длъжността наместник на краля, но вече с много ограничени пълномощия. През май същата година Ричард I поема към Франция, където – в нарушение на васалната си клетва спрямо Филип II – започва да възстановява крепостите във владенията си в Нормандия.
През март 1199 година Ричард I обсажда замъка Шалю-Шаброл в Лимузен. На 26 март е ранен от стрела в областта на ключицата и 10 дни по-късно, на 6 април 1199 година, почива, вероятно от гангрена. Тъй като няма деца Ричард I е наследен на трона от брат си Джон Безземни. По време на управлението на Джон Плантегенатите губят владенията си на континента. Земите, за чието удържане Ричард полага толкова много усилия, преминават във владение на Франция.

Spending only half a year in England while he was king, Richard I did not manage his estates at all. In the memory of generations, however, he remains sung by the troubadours for his military exploits. His name is shrouded in legend about Robin Hood and Ivanhoe. But many know that they called Richard and Oc e No (yes and no), because he shows absolute inconsistency in his decisions - it is enough to be well processed to change his mind in literally minutes.

# data[].attributes.body
Едуард I

Едуард I e най-успешният средновековен английски крал - наричан е още „Едуард Законодателя“ заради законовите реформи, известен като Дългокракия (Longshanks) заради високия си ръст, а също и като Чукът на шотландците (Мечтата му е да покори Шотландия).

Роден на 17 юни 1239 г., Едуард е син на крал Хенри III от Англия и Елинор от Прованс.

Първия си брак сключва с Елинор Кастилска когато той е едва на 15 а съпругата му е на 13 години.  Раждат им се 16 деца, от които 6 доживяват зряла възраст.

Смъртта на жена му през 1290 г. се отразява тежко на Едуард. В нейна памет той издига 12 каменни монументи, известни като „Кръстовете на Елинор“, по един на всяко място, където погребалният кортеж е спирал да пренощува. Три от кръстовете са добре запазени и до днес.

Едуард се жени повторно на 10 септември 1299 г. в Кентърбъри за Маргьорит Френска, дъщеря на френския крал Филип III. Той е на 60 години, а Маргьорит, известна като „Френската перла“, е на 20. Двамата имат три деца.

Едуард се включва в осмия  кръстоносен поход през 1270 година на който е придружен от първата си съпруга. По това време се ражда една от дъщерите на краля, която е известна като Джоан от Акра. Походът е неуспешен във военно отношение. Въпреки това е организирано покушение срещу Едуард, порязан в ръката с кама намазана с отрова но той оцелява. Връщат се в Сицилия където разбират , че Хенри III е умрял.

Коронясан е на 19 август 1272 г. Управлява между 1272 и 1307 година.

Неговите войници завладяват Уелс, а след това правят опит да покорят Шотландия. За да защити завоеванията си в Уелс, крал Едуард I строи крепости, които могат да се видят и днес.

На  Едуард I се приписват много постижения по време на неговото управление, включително възстановяване на кралската власт след управлението на Хенри III(неговия баща), създаване на Парламента като постоянна институция , функционална система за повишаване на данъците и реформиране на закона чрез допълнителни закони и изменения. Усилията на Едуард да финансира войните си във Франция и Шотландия водят до проблеми в отношенията му с благородниците. Едуард налага данък за лична собственост, за да увеличи приходите на кралската хазна. Парламентът потвърждава Великата харта на свободите и Горската Грамота през 1297, 1299, 1300, 1301 г. и взема решение, че нито един данък не може да бъде наложен без съгласие на Парламента.

Планът на Едуард да покори Шотландия не успява. Той умира през 1307 в Камбрия, на шотландската граница. Искал е да бъде носен по време на битките докато не се превземе Шотландия, а сърцето му да се отнесе в светите земи. Погребан е в оловен ковчег и е изразил желание да бъде преместен в обичайния за кралете златен ковчег след като Шотландия е напълно покорена и стане част от Кралство Англия.

След смъртта си Едуард I е наследен от своя син, Едуард II.

Едуард I e най-успешният средновековен английски крал. Той е наричан още „Едуард Законодателя“ заради законовите реформи. Известен като Дългокракия заради високия си ръст, а също и като Чукът на шотландците за опитите да превземе Шотландия.  | Edward I is the most successful medieval English king. He was also called "Edward the Legislator" because of the legal reforms. Known as the Longfoot because of his tall stature, and also as the Hammer of the Scots for his attempts to conquer Scotland.

# data[].attributes.body
Хенри V

Роден е на 16 септември 1386 или 1387 г. Той е най-възрастният син на Хенри IV и Мери Боън. Хенри V  е крал на Англия в периода 1413 – 1422 г.

Хенри е роден войник. На 14 години се бори срещу силите на Оуен Глендоуър в Уелс. На 16 години командва силите на баща си в битката при Шрусбъри.

На 25 октомври 1415 г. Хенри разгромява французите при Аженкур. Погребан е в Уестминстърското абатство.  Той предлага брак на Катрин Валоа, дъщеря на френския крал Шарл VI, искайки като зестра старите владения на Плантагенетите – Нормандия и Анжу. Шарл VI отказва и Хенри възобновява Стогодишната война.

# data[].attributes.body
Henry VII

Henry VII of England

Хенри VII 28 януари 1457 – 21 април 1509) е крал на Англия и лорд на Ирландия от заграбването на короната на 22 август 1485 до смъртта си през 1509. Той е първият монарх от дома на Тюдор.

Henry VII  28 January 1457 – 21 April 1509) was King of England and Lord of Ireland from his seizure of the crown on 22 August 1485 until his death in 1509. He was the first monarch of the House of Tudor.

Майката на Хенри, Маргарет Бофорт, беше потомка на ланкастерския клон на Дома на Плантагенетите. Бащата на Хенри, Едмънд Тюдор, 1-ви граф на Ричмънд, полубрат на Хенри VI от Англия и потомък на уелските Тюдори от Пенминид, умира три месеца преди да се роди синът му Хенри. По време на ранните години на Хенри, чичо му Хенри VI се бие срещу Едуард IV, член на йоркистския клон на Плантагенетите.

Henry's mother, Margaret Beaufort, was a descendant of the Lancastrian branch of the House of Plantagenet. Henry's father, Edmund Tudor, 1st Earl of Richmond, a half-brother of Henry VI of England and descendant of the Welsh Tudors of Penmynydd, died three months before his son Henry was born. During Henry's early years, his uncle Henry VI was fighting against Edward IV, a member of the Yorkist Plantagenet branch.

Хенри успява да възстанови властта и стабилността на английската монархия след гражданската война. Приписват му редица административни, икономически и дипломатически инициативи. Подкрепящата му политика към вълнената индустрия на Англия и противопоставянето му с ниските страни имаха дълготрайна полза за английската икономика. Той обръщаше много внимание на детайлите и вместо да харчи щедро, се концентрира върху набиране на нови приходи.

Henry was successful in restoring power and stability to the English monarchy following the civil war. He is credited with a number of administrative, economic and diplomatic initiatives. His supportive policy toward England's wool industry and his standoff with the Low Countries had long-lasting benefit to the English economy. He paid very close attention to detail, and instead of spending lavishly he concentrated on raising new revenues.

# data[].attributes.body
Elizabeth I

Елизабет I е била кралица на Англия и Ирландия от 17 ноември 1558 г. до смъртта си.

Кралица Елизабет е дъщеря на крал Хенри VIII. Нейна майка е Ан Болейн.

На трона Елизабет  І се възкачва след смъртта на полу-брат си Едуард VI и на полу-сестра си Мери. Те били деца на Хенри VIII от други бракове. След възкачването си на престола Елизабет І установила Английската протестантска църква, начело на която застанала самата тя. След нея крал на Англия, под името Джеймс I станал шотландският крал Джеймс VI. Оттогава, въпреки че Шотландия и Англия били отделни кралства, до обединението им през 1707 г., те са управлявани от един и същ монарх. Кралица Елизабет I е имала белези по лицето от едра шарка. Заради това тя слагала тежък бял грим. По нейно време носенето на този грим става модерно. Кралица Елизабет  I става кралица на 25 години и управлява 44 години. На кралица Елизабет I са посветени най-много филми в киното и телевизията в сравнение, с който и да е друг британски монарх. Сред актрисите, които са се превъплъщавали в  кралица Елизабет I са Cate Blanchett, Judie Dench и Helen Mirren.

Elizabeth I was the queen of England and Ireland starting from November 17th 1558 to her death in 24th March 1603. She was the daughter of king Henry the 8th and her mother was Anne Boleyn.

Elizabeth I got crowned queen after her half-brother Edward 6th and half-sister Mary, who had all been siblings from different mothers, had passed away. After getting on the throne, Elizabeth founded the English protestant church which she also became the leader of. After her, the one to take authority was the king of Scotland James 6th, who took the name James I. That’s why even though Scotland and England were different kingdoms, they were ruled by the same monarch.

Queen Elizabeth I had scars left from smallpox which resulted in her wearing heavy makeup. That is why wearing makeup became so popular during her time of rule.

Elizabeth I became a queen at the age of 25 and ruled for 44 years. She has the most media dedicated to her compared all other British monarchs. Some actresses worth mentioning that played her are Cate Blanchett, Judie Dench and Helen Mirren.

# data[].attributes.body
Уилям III (Уилям Хенри; холандски: Вилем Хендрик; 4 ноември 1650 - 8 март 1702), известен също като Уилям Орански, е суверен принц на Оранж от раждането, щатхолдер на Холандия, Зеландия, Утрехт, Гулдерс и Оверейсел в Холандската република от 1670-те години и крал на Англия, Ирландия и Шотландия от 1689 г. до смъртта му през 1702 г. Като крал на Шотландия, той е известен като Уилям II. Понякога е неофициално известен като „крал Били“ в Ирландия и Шотландия. Победата му в битката при Бойн през 1690 г. се отбелязва от юнионисти, които показват оранжеви цветове в негова чест. Популярните истории обикновено се отнасят до съвместното му управление с жена му, кралица Мария II, като това на „Уилям и Мери“. Уилям беше единственото дете на Уилям II, принц на Оранж, който почина седмица преди раждането му, и Мери, принцеса на Оранж, дъщеря на Чарлз от Англия, Шотландия и Ирландия. През 1677 г., по време на управлението на чичо му Чарлз II от Англия, Шотландия и Ирландия, той се жени за братовчед си Мери, най-голямата дъщеря на чичо му по майчина линия Джеймс, херцог на Йорк. Протестант, Уилям участва в няколко войни срещу могъщия френски крал Луи XIV, в коалиция както с протестантските, така и с католическите сили в Европа. Много протестанти го обявиха за защитник на своята вяра. През 1685 г. неговият католически чичо и тъст Джеймс става крал на Англия, Шотландия и Ирландия. Управлението на Джеймс е непопулярно сред протестантското мнозинство във Великобритания, което се страхува от възраждане на католицизма. Подкрепен от група влиятелни британски политически и религиозни лидери, Уилям напада Англия в това, което става известно като Славната революция. През 1688 г. той се приземи в югозападното английско пристанище Бриксам. Малко след това Джеймс е свален.
​Репутацията на Уилям като твърд протестант позволи на него и съпругата му да поемат властта. През ранните години на управлението си Уилям е бил окупиран в чужбина с Деветгодишната война (1688–97), оставяйки Мери да управлява царството сама. Тя умира през 1694 г. През 1696 г. якобитите безуспешно замислят убийството на Уилям и връщат тъста му на трона. Липсата на деца на Уилям и смъртта през 1700 г. на неговия племенник принц Уилям, херцог на Глостър, син на снаха му Ан, заплашват протестантското наследство. Опасността е предотвратена чрез поставяне на далечни роднини, протестантските хановерци, на една линия до трона със Закона за уреждане от 1701 г. След смъртта му през 1702 г. кралят е наследен във Великобритания от Ан и като титулярен принц на Оранж от неговия братовчед Джон Уилям Фрисо.​

# data[].attributes.body
КРАЛИЦА ВИКТОРИЯ

Александрина Виктория /24 май 1819 – 22 януари 1901 г./ е Кралица на Обединеното кралство Великобритания и Ирландия от 20 юни 1837 г. до смъртта си през 1901 г. Известна като Викторианската Ера, нейното управление от 63 години и седем месеца е по – дълго от всеки предишен британски монарх. През 1876 г. британският парламент гласува да й предостави допълнителна титла Императрица на Индия.

Виктория е дъщеря на принц Едуард, херцог на Кент и Стратхърн /четвъртият син на Крал Джордж III/ и принцеса Виктория от Сакскобурготски Заалфелд. Наследява трона на 18 години, след като баща й и тримата му братя са починали.

QUEEN VICTORIA

Alexandrina Victoria /24 may 1819 – 22 January 1901/ was Queen of the United Kingdom of Great Britain and Ireland from 20 June 1837 until her death in 1901. Known as the Victorian Era, her reign of 63 years and seven months was longer than any previous British monarch. In 1876, the British Parliament voted to grant her the additional title of Empress of India.

Victoria was daughter of Prince Edward, duke of Kent and Stratheam /the fourth son of King George III/ and Princess Victoria of Saxe – Goburg – Saalfeld. She inherited the throne aged 18 after the death of her father and his three elder brothers.

# data[].attributes.body
Джордж V

Джордж V роден е на 3 юни 1865, Марлборо хаус,умира в Лондон през януари 1936, Сандрингам Хаус, Норфолк), роден принц Джордж Фредерик Ърнест Албърт Сакс-Кобург-Гота, е британски монарх, втори син на Едуард VII и Александра Датска.

Той се възкачва на престола в момент на конституционна криза – спора за бюджета през 1910 г. Консерваторите от Камарата на лордовете са в конфликт с либерално-лейбъристкото мнозинство в Камарата на общините заради социалната политика на правителството. Съгласява се да открие достатъчно перски места за либералите и така да бъде неутрализиран отпорът на консерваторите, като се отказва от правото си да наложи вето върху закона за бюджета.

През 1914 г. избухва Първата световна война. Джордж V прави инспекции на армията, като при една от тях пада от коня си и чупи таза си. Тази болка го мъчи до края на живота му.

George V

= George V was born on June 3, 1865, Marlborough House, died in London in January 1936, Sandringham House, Norfolk), born Prince George Frederick Ernest Albert Saxe-Coburg-Gotha, was a British monarch, second son of Edward VII and Alexandra .

He ascended the throne at a time of constitutional crisis over the 1910 budget dispute. Conservatives in the House of Lords are in conflict with the Liberal Labor majority in the House of Commons over government social policy. He agreed to open enough Persian seats for the Liberals and thus neutralize the resistance of the Conservatives by renouncing his right to veto the budget law.

In 1914, the First World War broke out. George V inspected the army, during which he fell off his horse and broke his pelvis. This pain tormented him for the rest of his life.