# data[].attributes.attachment_link.title
Визначні місця України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Україна - це чарівна природа, це неповторна культура, це все те що навколо нас, Україна - це та земля, де ви народилися, де завжди на вас чекатиме батьківська домівка, зігріта теплим родинним затишком, добротою та материнською ласкою, це Батьківщина, найкраща і найрідніша.

Вірші по-особливому розкривають образ України, її красу та велич. Пропонуємо неймовірну добірку віршів про Україну від відомих поетів та поетес.

Читай також: Ліна Костенко вірші про Україну

Читай також: Привітання з Днем Незалежності України 2021: картинки та вірші українською
Усе моє, все зветься Україна
Буває, часом сліпну від краси.
Спинюсь, не тямлю, що воно за диво,-
оці степи, це небо, ці ліси,
усе так гарно, чисто, незрадливо,
усе як є - дорога, явори,
усе моє, все зветься - Україна.
Така краса, висока і нетлінна,
що хоч спинись і з Богом говори
(Ліна Костенко)
***

***

Читай також: Пісні про Україну - неймовірно гарна підбірка (ВІДЕО+ТЕКСТ)

***

***

Читай також: ТОП-15 віршів про козаків та козацтво

***
Україно!
Дужче і дужче кругом
Пісня гримить солов'я.
Гори мовчать над Дніпром
Це - Україна моя.
В небі шумлять літаки,
Коні залізні - в полях.
Гордим розливом ріки
Цвіт весняний по садах.
Світлі ідуть матері,
Зір їх красою сія.
Сонце і пісня вгорі,
Це - Україна моя.
( Володимир Сосюра)

***

Так любимо Україну!

Матері ласкаві очі
і долоні рідні-рідні
вперше ти побачив, хлопче,
тут, у нашій Україні.
Білу хату, вікна сині,
сонце, ліс, потоки рвійні -
вперше ти побачив, сину,
теж у нашій Україні.
І стежина прибережна,
шлях широкий, друзі вірні -
все тобі відкрилось вперше
тут, у нашій Україні.
І тому, як рідну матір,
дорогу твою, єдину,
як весну, пісні крилаті -
так любімо Україну.
( Віктор Терен)

Читай також: Маловідомі факти про Україну

Живи, Україно, живи для краси,
Для сили, для правди, для волі!..
Шуми, Україно, як рідні ліси,
Як вітер в широкому полі.
До суду тебе не скують ланцюги,
І руки не скрутять ворожі:
Стоять твої вірні сини навкруги
З шаблями в руках на сторожі.
Стоять, присягають тобі на шаблях
І жити, і вмерти з тобою,
І прапори рідні в кривавих боях
Ніколи не вкрити ганьбою!
( Олександр Олесь)

***

Перше наше слово з нами повсякчас,
Мати-Україно, ти одна у нас!
Ниви і діброви, і садів окрас -
Рідна мати Батьківщино,
Ти ж одна у нас!
Хай же мир і дружба поєднають всіх,
І дзвенить дитячий безтурботний сміх.
Нам зоріє доля світла і ясна.
Рідна мати Батьківщино,
Ти ж у нас одна!
( М. Сингаївський)

Читай також: Українські козацькі пісні, які неможливо слухати без сліз

# data[].attributes.attachment_link.title
10 віршів про Україну, які розчулять вас до сліз

# data[].attributes.attachment_link.description
Україна - це чарівна природа, це неповторна культура, це все те що навколо нас, Україна - це та земля, де ви народилися, де завжди на вас чекатиме батьківська домівка, зігріта теплим родинним затишком, добротою та материнською ласкою, це Батьківщина, найкраща і найрідніша. Вірші по-особливому розкривають образ України, її красу та велич.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Істо́рія Украї́ни - історія земель сучасної України, українського народу та інших національностей, що проживають на території України, від доісторичних часів до сьогодення.

Територію України первісні люди почали заселяти з давніх-давен (перші сліди датуються більш ніж 1 млн років), після чого вже її не полишали навіть в часи найбільшого просування льодовиків на південь . Територія країни належить до найперших вогнищ цивілізації та містобудування, вона входить до первісного ареалу приручення коня, винаходу колеса та освоєння перших металів людством . Різні хвилі міграції індоєвропейців до Європи та пізніші в зворотному напрямку склали підґрунтя різнобарвної картини її населення.

Поділ території на великі природні лісову й степову смуги зумовив різні форми господарювання й заклав характер подальших історичних процесів, в яких степ український завжди залишався невід'ємною складовою загальноєвразійських історичних і етноміграційних процесів у Великому степу . Грецька колонізація морського узбережжя увібрала територію України до орбіти античної цивілізації як її північний фронтир . Велике переселення народів першої половини першого тисячоліття н. е. підживило процеси державотворення у слов'янських племен , у яких на Східноєвропейській рівнині постала потужна середньовічна держава Київська Русь . Подальші процеси феодального дроблення відкинули окремі її частини на різні орбіти європейського та євразійського світів ( Золота Орда) .

Західні землі Руси спочатку зібрало Велике князівство Литовське, яке, шукаючи союзників у боротьбі з Московським царством та балтійськими німцями тісно інтегрується із Польським королівством . Утворюється потужна східноєвропейська держава ранньомодерного часу - Річ Посполита . Соціально-політичні процеси в якому й нагальна потреба в захисті від кочовиків на півдні призводять до появи козацтва . Яке саме невдовзі стане провідною силою в процесах його руйнації, становленню нової української нації, розбудові самостійної держави - Гетьманщини . Українська нація, затиснута між трьох світів, мусульманського півдня, католицької твердині на заході й нового православного центру на сході, намагається торувати власний шлях, що на певному етапі більш тяжів до останнього .

Завдяки культурному просвітництву хвилі мігрантів з Подніпров'я, що знайшли місце застосування власним талантам на Москві, остання поступово частково європеїзувалася та трансформувалася у потужну євразійську силу - Російську імперію . Ця сила за декілька століть поглинула майже усі українські етнічні землі, намагалася асимілювати їхнє населення у власному цивілізаційному морі .

Придушуючи всі спроби власної національної розбудови українців , намагається не дати іншим державам відірвати їх до власних орбіт, поєднуючи силу та підступність, перманентно нав'язує власну волю нескореному народові . Народові, що наприкінці XX століття виборов для себе ще один шанс бути господарем на свої землі, володарем своєї волі та своєї долі . Український народ продовжує боротьбу за власне місце у цім світі .

Перша засвідчена у писемних джерелах назва історичної території України - Руська земля. У X-XIII ст. цю назву вживали у двох значеннях: конкретному - на окреслення ядра політичної спільноти - Середнього Подніпров'я, і розширеному, що охоплювало усі території, які спершу підпорядковувались Києву, а згодом тяжіли до нього. Понад 400-літня традиція ототожнення себе з Руською землею не зникла і після розпаду цієї єдності. Тільки Галицько-Волинська держава, увійшовши до складу Корони Польської як особистий домен короля, офіційно іменувалася з першої третини XV ст. Руським воєводством.

Константинопольський патріархат задля розпізнання нового - московського і старого - київського святительських церковних осередків у першій половині XIV ст. вперше почав вживати поняття Micra Rosia ( Мала Росія)‚ на відміну від Megale Rosia ( Велика Росія). У церковно-адміністративному значенні поняття Мала Росія вживав Константинополь для позначення українських єпархій. З константинопольських грамот цей вислів в останній чверті XIV ст. перейшов до церковного письменства як урочистий синонім українського православного простору Польщі та Литовського князівства, а з кінця XVII - початку XVIII ст. став ототожнюватися з територією Козацької держави, аж врешті офіційно замінив її попередню назву (Україна).

На західноєвропейських географічних мапах зе́млі колишніх північно-східних князівств послідовно позначалися як Moscovia. Натомість терени колишніх Чернігівського, Київського і Галицько-Волинського князівств, ототожнювані з первісною, материнською Руссю, завжди позначені як Russia чи Ruthenia (з XVI ст. - також Roxolania).

Паралельно у внутрішньому вжитку з XVI ст., а особливо після укладення Люблінської унії 1569 р. нарівні зі словом Русь починають дедалі активніше вживати поняття Україна (саме ця назва зустрічається також у деяких іноземних документах - наприклад, у списках студентів Сорбонни). Характерно, що, як колись у княжі часи - Руська земля, слово Україна вживали у двох значеннях: конкретно-географічному - на означення Подніпров'я, і розширеному - як синонім усього українського простору.

Остаточно і юридично назва Україна закріпилася на початку XX століття за часів УНР.

(1,5 млн - 11 тис. років тому). Перші люди на території сучасної України з'явилися в епоху раннього палеоліту, так звану ашельську добу, понад 900-800 тис. років тому. Найдавніша стоянка первісної людини на території України, Королево-1 на Закарпатті, віком від 1 млн років ( гюнцьке зледеніння). У верхніх шарах пізнього палеоліту сліди культури ашель і мустьє. Останнє палеолітичне поселення існувало тут на початку вюрмського зледеніння - близько 50 тис. років тому. Заселення відбувалося із заходу на схід, кількаразовими хвилями, і тривало до 100 тис. років тому. Знаряддя праці цих людей, у яких археологи вбачають пітекантропів, виявлено окрім Закарпаття також на Наддністрянщині, Житомирщині, Донбасі та в Криму. Проте викопних решток пітекантропів не знайдено. Антропогенез проходив в умовах періодичних зледенінь: гюнцького, міндельського, ріського (максимальне, льодовик доходив до умовної лінії Дніпро - Львів) і вюрмського, які формували природні зони України: тундру, лісостеп і степ.

У середньому палеоліті, у так звану мустьєрську добу, що тривала 100-35 тис. років тому, територію України займали неандертальці. Дослідники виявили понад 300 стоянок і поховань цих людей, переважно у гірських районах Закарпаття, Прикарпаття, Надпоріжжя, ряд стоянок в печерах східної частини Кримських гір - Киїк-Коба, Пролом I, Буран-Кая III, Вовчий Грот. На стоянці Молодове на Дністрі була знайдена лопатка мамонта з малюнками на ній.

Люди сучасного типу, Homo sapiens sapiens, або кроманьйонці, сформувалися у період верхнього палеоліту, понад 40-35 тис. років тому. На теренах України мешкали представники європеоїдної раси, які витіснили неандертальців. Кроманьйонці мали примітивну родову організацію і були суспільством мисливців- збирачів. Археологи знайшли близько 800 пам'яток цих людей в Україні і виділяють їх у закарпатську, дністровську, волинську, середньодніпровську та степову групи. На сході країни визначною пам'яткою пізнього палеоліту слугують перші петрогліфи Кам'яної Могили (останець часів Сарматського моря), це місце було культовим центром кроманьйонців степової зони. Відомі стоянки часів пізнього палеоліту на території України: Мізин (на правому березі Десни), Межиріч (Черкащина), Кирилівська (у межах Києва). У цей час люди призвичаїлись використовувати природні джерела вогню, пізніше навчились видобувати його самостійно, виготовляти одяг, облаштовувати штучні житла. Форма господарювання була привласнювальною ( збиральництво, мисливство). Формуються найфундаментальніші основи сучасної суспільної організації, зароджуються перші вірування, первісне мистецтво.

(11-8 тис. років тому). Період збігся з таненням льодовика та початком нової геологічної доби - голоцену. Загальне потепління сприяло збільшенню кількості населення. Апогей розвитку мисливського господарства. Зникнення льодовикової фауни внаслідок комплексу факторів (від кліматичних змін до прямого винищення людиною) призводить до остаточної кризи палеолітичних засобів мисливства. У цей період людина одомашнила собаку, винайшла лук і рибальське знаряддя. Замість колективного полювання на стадних тварин ця справа стає індивідуальною. Відбувається загальна індивідуалізація способу життя, побутове виокремлення родин від спільного роду. Одночасно відбувався поступовий перехід від кочового до осілого життя. Формувались перші територіальні громади. Середня очікувана тривалість життя збільшилась від 20-25 років до 35. У цей час на території сучасної України відбувається поширення мікролітів. В Україні виявлено понад 300 мезолітичних місцезнаходжень, які класифікують у південно-степову та полісько-лісостепову культурно-територіальні зони. Криза привласнюваного мезолітичного господарства поступово змусила людей приступити до відтворювальних форм господарювання.

(8-6 тис. років тому). Відбувається неолітична революція (термін запропоновано Гордоном Чайльдом) - перехід від привласнювального господарства (полювання, збиральництво) до відтворюючого (тваринництво, землеробство). Населення переходить до осілого способу життя, винаходить кераміку (що посіла важливе місце в поліпшенні засобів приготування й зберігання їжі), займається землеробством і скотарством (одомашнено більшість сучасних свійських тварин), що через нерівномірність географічних умов призводить до територіального поділу праці й розвитку торгівлі. З'являється ремісництво (особливо плетіння, на основі якого в деяких груп населення виникло ткацтво) і прошарок людей-організаторів з яких викристалізовується з часом аристократія. Стабілізувався ландшафтний поділ України на лісову, лісостепову і степову зони, утворився гумусний покрив землі. Неолітичні культури України формувалися під впливом досягнень осередків Близького Сходу, які імпортувалися переважно через Балканський півострів і Подунав'я. До цього часу відноситься буго-дністровська культура.

, або мідна доба (7-5 тис. років тому). Ця епоха позначилась впровадженням мідних знарядь праці. Стала виразнішою господарча спеціалізація природно-кліматичних зон: скотарство у степу, хліборобство у лісостепу і мисливство у лісовій смузі. Час великих землеробських культур на теренах України, перш за все трипільської (VI-III тисячоліття до н. е.) - культури величезних як на той час (10-15 тис. мешканців) концентричних протоміст з двоповерховими будівлями. Трипільці мали гончарні печі та власну знакову систему, тобто були близькі до створення власної цивілізації. Однак цьому завадив екстенсивний характер хліборобства, який розпорошив сили трипільців. Трипільці відомі власною оригінальними розписами на кераміці, дрібними статуетками людей і тварин, керамічними моделями будівель, саней, тронів та сокир і біноклеподібними келихами. Цю археологічну культуру було вперше відкрито Вікентієм Хвойкою, пізніше ретельно досліджено археологами Тетяною Пассек та Михайлом Відейко. На сході України ці часи представлені середньостогівською культурою.

Бронзова доба (III тисячоліття - XII століття до н. е.). Період поширення виробів з бронзи (сплаву міді з оловом, або миш'яком). Аридизація клімату пожвавлює розвиток засобів виробництва, змушує степові племена розвивати кочове скотарство, а лісостепові - орне землеробство. Розширюється асортимент культурних рослин, зароджується садівництво. Продуктивність праці пожвавлює посилення майнової нерівності. Занепад трипільської культури позначився консолідацією скотарів і появою ямної культури (2800-2300 до н. е.), у носіях якої вчені вбачають аріїв, індоєвропейців. Вони охоплювали територію від Криму до Київського Полісся. На базі цієї культури на південному сході Україні постає катакомбна культура (2300-1300 до н. е.), носії якої перебували у контактах з хліборобською культурою шнуркової кераміки (2300-1700 до н. е.), що займала територію північного заходу країни. Після XVII століття до н. е. катакомбну культуру заступила зрубна культура (1700-1300 до н. е.), яка асоціюється з іраномовними племенами скотарів, а культуру шнуркової кераміки на теренах України витіснила тшинецька культура (1700-1200 до н. е.), яку пов'язують із праслов'янсько-балтською спільністю хліборобів.

На XII-X століття до н. е. територія України залишалася розділеною між різними культурними спільнотами, північні ліси на заході займали праслов'яни, а на сході - прафіно-угри; у лісостепу мешкали фрако- іллірійські, а у степу - північноіранські племена.

Кімерійці - перші відомі скотарські іранські племена на теренах сучасної України, що прийшли близько XV століття до н. е. з Передньої Азії через Кавказ і заселили степову й лісостепову зони. Вони перші принесли з собою залізне знаряддя (залізні мечі, оздоблені бронзою руків'я) й започаткували нову добу - залізну. Поховання робили як й інші іранці в курганах. У Гомера кіммерійці згадуються в під етнонімом "гіпемологи", тобто ті, що п'ють кобиляче молоко. Про "уславлених кобилодойців" повідомляє не тільки Гомер, але й такі відомі античні автори, як Геродот, Каллімах, Страбон. Ассирійські клинописні джерела згадують цей народ під назвою "гамірра". Кімерійці займали значну територію між Дністром і Доном, а також Кримський півострів, де вони мали укріплені городища. Саме кіммерійці збудували близько 1250 року до н. е. перше відоме місто-порт на території України. Їхнім головним заняттям були військові походи. Вважається, що кімерійці є гілкою давньоіранського кочового народу, генетично близького до скіфів. Їхня матеріальна культура дійшла до нас у вигляді прикрас із кісток, різноманітної зброї (луки, кинджали, мечі, молоти) з поховань зі стелами.

Скіфи, інші іранські племена з Центральної Азії, у VII столітті до н. е. витіснили кімерійців зі степу. Вони також були скотарями, кочовиками, полюбляли воювати. У Криму вони мирно асимілювалися з таврами, які жили тут з I тис. до н. е. й займалися скотарством, рільництвом та рибальством. Через тісні торговельні й культурні зв'язки з грецькими колоністами Північного Причорномор'я їхня культура, побут, міфологія та звичаї були добре описані ( їхнього сучасника, давньогрецького історика Геродота) й дійшли до нас. У прикрасах характерною рисою тої доби є звіриний стиль ( пектораль із Товстої Могили). У Північному Криму та нижній течії Дніпра відома велика кількість скіфських поховань-курганів ( Товста могила, Солоха). Розрізняють скіфів-орачів на півночі ( Чорноліська культура) та скіфів-скотарів на півдні. Серед південних скіфів вирізнялись, так звані "царські", які панували над іншими, збираючи з них данину. Царські скіфи поступово під впливом греків переходять до осілого способу життя ( Неаполь Скіфський), утворюється перше державне об'єднання, відоме під назвою "царство Атея". 513 року до н. е. перський цар Дарій робить невдалий військовий похід до Скіфії з метою підкорити її народи, але отримує від непокірних скіфів замість "води й землі" лише "птаха, жабу, мишу і п'ять стріл".

У II-III століттях скіфи поступово зі сходу витискуються іншими кочовими скотарськими іранськими племенами - сарматами (савроматами). Ці народи добре відомі своєю войовничістю і міцною статурою. Вони, як і представники катакомбної культури до них та алани після, робили собі штучну деформацію черепів. Важка сарматська кіннота була затребувана римською армією в різних куточках імперії. Значну роль у житті сарматів відігравали жінки- амазонки. Археологічна культура сарматів значно бідніша за скіфську, для предметів ювелірного мистецтва (особливо фібул) сарматів також характерний звіриний стиль, але його відрізняє велика кількість коштовного каміння ( бірюза та червоні самоцвіти).

З IV століття після перенесення столиці Римської імперії до Костянтинополя, а згодом й розділу держави на західну та східну частини, територія України починає інтенсивніше потрапляти під культурний вплив Візантії.

У VIII столітті до н. е. в Греції відбувається демографічний вибух. Через брак родючих земель це спричинює масоване розселення і грецьку колонізацію Середземноморського світу (за словами давньоримського історика Плутарха, греки на берегах Середземного моря розсілися "немов ті жаби на берегах ставу"). Колонізація торкається й північних берегів Чорного моря. Ці процеси підсилюють незалежність окремих громад, дають альтернативу царській тиранії в полісах, отже пожвавлюють перехід до демократичних форм правління. VI століттям до н. е. датується вік появи першого грецького поселення на острові Березань в гирлі Дніпра ( Борисфеніда). З часом на півдні сучасної України з'являються інші міста-держави: Тіра і Ніконій (на Дністрі), Ольвія (іонійська культура на Південному Бузі), Херсонес (дорійська культура біля сучасного Севастополя), Пантікапей (біля сучасної Керчі), Феодосія, Танаїс (в гирлі Дону). Економіка давньогрецьких полісів базувалась на високорозвиненому ремісництві, землеробстві (пшениця, виноград) та торгівлі з місцевими. До материнських полісів направляли хліб, вино, рибний соус гарун, виміняне хутро, мед, худобу. У полісах була розвинена рабовласницька демократія - уся влада належала громадянам ( "демосу"), що зі зброєю в руках боронили власну громаду й радились на агорах, шляхом голосуваннях вирішували важливі питання. Окрім громадян поліси населяли безправні раби, інші греки, що не були громадянами, займались здебільшого торгівлею ( "метеки") та іноземці "ксени". Головним джерелом постачання рабів був військовий полон, народження від рабині чи купівля на невільничих ринках. Колонії складалися власне з поліса та сільськогосподарських округів. Міста було оснащено водогоном та водостоком, були поширені ремесла й торгівля, карбувались власні монети. Нащадки давніх греків мешкали в Криму аж до кінця XVIII століття, коли за наказом Катерини II їх було насильно переселено у Приазов'я.

Давньогрецька культура принесла до Північного Причорномор'я античну архітектуру, мистецтво, освіту, розвинену науку (особливо медицину), виноградарство та виноробство. Як наслідок грецької колонізації: розвиток демократичного устрою, технологій землеробства і ремесел, урбанізація, уведення в обіг монети, південний вектор цивілізаційної орієнтації населення.

Ці процеси дали змогу нащадкам племен київської культури, що сформувалась на основі пізньозарубинецької та була витіснена готами на північ, знову вийти на світову арену й поновити розселення праслов'ян ( колочинська, пеньківська культури) на південь в лісостеп і степ, перейти Карпати і Дунай і потрапити до Паннонії та Візантійської імперії. Скориставшись наслідками юстиніанової чуми VI століття слов'яни заселяють майже спустошені Балкани й стають головним етно-культурним рушієм цього регіону на наступні 1,5 тис. років.

Після великого переселення народів в Північному Причорномор'ї почався довгий період нестабільності. Після держави кочовиків гунів був створений Аварський каганат. Після його розпаду східну частину України заселяли осілі племена аланів (Подоння) і кочові булгари, що мігрували Північним Причорномор'ям за Дунай до сучасної Болгарії. Торговельні шляхи степом ( Великий шовковий шлях між Китаєм і Візантією) з VII століття контролював Хозарський каганат, археологічно представлений салтово-маяцькою культурою. Через територію країни зі сходу до Паннонії (сучасна Угорщина) пізніше переселялись угри - легендарні Леведія (між Дніпром і Доном), Етелькуза (між Дніпром і Дністром), Угорське урочище в Києві. В часи Київської Русі в степовій зоні існували держави печенігів і половців (кипчаки).

Прабатьківщина слов'ян не має загальновизнаної локалізації. Перші згадки про слов'ян трапляються у римських авторів I-II століття н. е. Плінія Старшого, Тацита, Птолемея, де слов'яни виступають як "венеди" або "венети". Етнонім "склавіни" вперше використовують візантійські автори. Йордан сповіщає, що в VI столітті вже були три гілки слов'ян: венеди (на північ і схід від Вісли й Карпат), анти (між Дністром і Дніпром) і склавіни ( Нижнє Подунав'я). Більшість вчених вбачає у процесі розселення цих племен початок формування окремих слов'янських народів, зокрема українського. Пізніше слов'ян більш детально описав візантійський історик Прокопій Кесарійський у своїй трилогії "Історії війн" імператора Юстиніана (527-565). Це були часи, коли на спустошені юстиніановою чумою Балкани з півночі під тиском Великого переселення народів переселялись і слов'янські племена.

Вождівство було владним устроєм в слов'янських племенах. Вождь - виборна посада, заснована на особистих рисах і вчинках лідера. У IX столітті виборні вожді поступово замінюються аристократією та успадкуванням посад. У боротьбі з узурпацією влади племінною верхівкою та з міжусобицями всередині самої аристократії альтернативою виступають запрошені зі сторони військові лідери. У другій половині IX століття арабські джерела згадують про формування у Східній Європі (з проблематичною локалізацією) трьох політичних утворень народу русів: Куяби (Київ?, Повіслення?), Салавії ( Ладога?) та Арсанії ( Скандинавія?, Тмуторокань?).

Візантійська імперія дізнається про нове потужне об'єднання після походу Аскольда та Діра на Константинополь 860 року. Візантійські пам'ятки виразно зафіксували навернення до християнства варяга Аскольда та його дружини. Вже 862 року жителі Новгородщини запросили нормана Рюрика до себе князем "земля наша рясна, але ладу в ній нема". По його смерті залишився його малолітній син Ігор, а влада перейшла до Олега - який став над ним регентом. Державні інституції займались восени збиранням данини (кружляння, полюддя), зовнішньою торгівлею (імпорт зброї, предметів розкоші, вина; експорт хутра, меду, шкір, воску, рабів), військовою підтримкою купців та війнами. Значне місце в цей час займає князівська дружина. 882 року Олег прийшов із дружиною до Києва, обманом вбив Аскольда, об'єднав північні та південні землі Русі та проголосив Київ столицею і "матір'ю міст руських". Олег значно зміцнив державу та провів кілька вдалих походів до Візантії 907 та 911 року, за результатами яких остання виплатила величезну контрибуцію та дала право безмитної торгівлі. Коли Ігор виріс, він обійняв княжий престол 912 року та продовжив політику зміцнення Русі, приєднавши уличів та тиверців. 941 і 944 року здійснив невдалі походи на Костянтинопіль, де його флот було розбито "грецьким вогнем", й підписав менш вигідну угоду, ніж Олег. Ігоря вбили деревляни під час збору данини ( полюддя) 945 року.

Після смерті Мстислава, старшого сина Володимира Мономаха, 1132 року Русь остаточно втратила свою єдність. До середини XII століття на території єдиної держави сформувалося близько 15 великих удільних князівств, кожне з яких жило по суті самостійним політичним життям, лише номінально визнаючи старшинство великого київського князя. На території сучасної України це були: Київське, Чернігівське, Переяславське, Волинське і Галицьке. У пізніших літописах саме цим періодом ( 1187 рік) уперше датується топонім "Україна". Починається активний процес боротьби за владу. За підрахунками Степана Томашівського, у Києві між 1146 та 1246 роками правителі мінялись 47 разів; повертаючись по кілька разів на престол, тут правили 24 князі, причому 35 княжінь тривало менше року кожне.

Усе це значно послабило могутню державу, що існувала за часів Ярослава Мудрого. Тому під час битви з новим для Русі ворогом татаро-монголами на річці Калці 1223 року руські князі, які не мали єдиного командування, зазнали катастрофічної поразки. Але смерть Чингісхана відклала на деякий час монгольське просування на захід. 1238 року війська хана Золотої Орди Бату-хана (Батия) спустошили північно-східну Русь. 1240 року вони вторглися на південь, захопили і вщент зруйнували Київ. Після Батиєвої навали руські князівства опинилися під важкою залежністю від Золотої Орди. Князі з повноправних володарів перетворилися на данників хана. Це стало поворотним моментом в історії українських земель, які, по суті, втратили незалежність.

Після смерті Данила 1264 року престол зайняв його син Лев Данилович ( 1264- 1301). Він переніс столицю до новозбудованого Львова, воював з угорцями (приєднав Мукачево) і поляками (захопив Люблінську землю). По смерті Лева, престол зайняв його син Юрій I ( 1301- 1308), який втратив Люблінську землю, переніс столицю до Володимира-Волинського, титулував себе "королем Русі, князем Володимирії", увійшов до союзу із Тевтонським орденом проти інших слов'янських князівств та заснував 1303 року православну Галицьку митрополію. 1325 року на престол було запрошено польського князя Болеслава Тройденовича, який відомий під іменем Юрій ІІ Болеслав, за його часів розпочалось активна полонізація українських земель. 1340 року, з отруєнням невдоволеними боярами Юрія ІІ, єдина Галицького-Волинська держава припинила своє існування.

Лівонська війна московського царя Івана Грозного за руську спадщину знов підштовхнула Велике князівство Литовське до союзу із Польським королівством, який був оформлений Люблінською унією 1569 року. Новоутворена держава, аристократична республіка Річ Посполита обох народів ( лат. Res Publica Utriusque Nationis - "спільна справа двох народів") урівнювала в правах польську, литовську та руську шляхту, яка на спільному сеймі обирала собі короля. Утворювався спільний сенат, уводилась єдина валюта, скасувались внутрішні кордони та мита. Відбувається рецепція римського приватного права, протягом XVI століття приймаються три Литовські статути, які були створені на основі давньоруських норм права, кодифікованих Ярославом Мудрим та наступними київськими правителями. На українських землях, що переходили під польську корону, утворювались 6 адміністративно-територіальних одиниць: Белзьке, Брацлавське, Волинське, Київське, Подільське і Руське воєводства. Литовська автономія залишалась в питаннях суду, війська, бюджету та адміністрування на землях сучасної Литви і Білорусі.

1620 року кошовий отаман Петро Конашевич-Сагайдачний домігся того, щоб єрусалимський патріарх Феофан III, що повертався з Москви після висвяти московським патріархом Філарета, висвятив митрополитом Київським, Галицьким та всія Руси Йова Борецького. По смерті Йова 1631 року митрополичу кафедру очолив Петро Могила, що працював над зміцненням владної вертикалі всередині православної церкви, відновив діяльність щорічних церковних соборів, обмежив вплив шляхти, впорядкував діяльність монастирів, 1632 року заснував Києво-Могилянську академію.

Супроти татарських набігів на північній межі Дикого Поля з селян, що рятувались від закріпачення на великих фільварках формуються козацькі ватаги. Своєрідними "дверима" в Поле з боку густо заселеного Середнього Подніпров'я були пороги Дніпра, а за порогами починався Низ. Річище тут було засіяне безліччю островів, a Дніпро розділявся на рукави, утворюючи чисельні озера, затоки й протоки - Великий Луг. Слово "козак" тюркського походження й означає "вільну людину". "Козакування" полягало й у землеробстві, рибальстві, тваринництві й полюванні, час від часу вони супроводжували східні каравани. Перша писемна згадка про козаків датується 1492 роком, що напали на турецький корабель у Дніпровому гирлі. Зростання чисельності козацьких ватаг та їхні набіги на землі Кримського ханства створювали постійну напругу у відносинах між литовськими князями і ханом (пізніше Османською імперією). 1556 року магнат Дмитро Байда Вишневецький заради боротьби з кочовиками засновує першу козацьку січ, дерев'яну укріплену залогу, за порогами Дніпра на острові Мала Хортиця. Перша документальна згадка про січ зустрічається у "Всесвітній хроніці" Мартина Бельського. 1559 року, перебуваючи на службі московського царя Івана Грозного воює Азов у пониззі Дону, а 1570 року запоріжці тут засновують Черкаський городок, першу столицю Дінського козацтва. Робив також походи на Молдову, був схоплений османами і страчений через підвішування на гаку 1562 року. За свої діяння став популярним героєм усної народної творчості.

Розширення магнатами власних земель призводило до збройних сутичок і цілих повстань. Так на Київщині впродовж 1591- 1593 років вирувало повстання під проводом гетьмана реєстровців, колишнього слуги Острозьких, Криштофа Косинського через землі Білоцерківського староства. Повстання було придушене загонами магнатів під проводом Северина Наливайка, який невдовзі сам підняв 10 тис. козаків на боротьбу із шляхтою впродовж 1594- 1596 років, через неспроможність уряду оплатити участь козаків військову участь в австро-турецькій війні в Молдові та Угорщині. Приборкати козацьку армію вдалося лише регулярними силами польного гетьмана Станіслава Жолкевського. Сейм оголосив козаків злочинцями i ворогами держави, але вже невдовзі змушений був звертатись по допомогу боєздатного й дешевого війська у війнах проти Швеції, Московського царства та з турками. Великі загони реєстровиків Самійла Кішки успішно воювали під час польсько-шведської війни в Лівонії у 1601-1602 років, a невдовзі широким полем активності реєстрових, низових і донських козаків стали землі Московщини під час Смути.

Учасник московських походів кошовий отаман Петро Конашевич-Сагайдачний, прославив себе у морських походах козацьких ватаг на човнах-"чайках", які грабували портові міста, звільняли бранців, а 1616 року через 7 століть повторили походи руських дружин і пограбували передмістя Стамбулу. Того ж року звільнили велику кількість рабів в Кафі. 1618 року війська Сагайдачного допомогли відбити в Москви Чернігівщину і Сіверщину. Така активність козаків на морі спричинила Хотинську війну 1620-1621 років між турками і поляками. Перемогти 300 тис. армію турків в Хотинській битві знов допомогли козаки Сагайдачного.

Українське селянство все сильніше відчувало гніт покріпачення магнатами, навіть на новоосвоєних землях пільгові роки закінчувались й розпочинались звичаєві утиски. Так само містяни в приватних містах були незадоволені відсутністю самоврядування. Дрібна шляхта не бачила рівних можливостей із магнатами. Православні чітко бачили різницю між власними правами і правами католиків. Усе це призвело до поступового уявлення населенням руських воєводств про свою окремість як народу по відношенню до народу польського королівства та населенню литовського князівства, що мало дещо відмінні права та умови життя. Проте як більшість руського політикуму вже ополячилась і покатоличилась, керівна роль у гартуванні політичних ідей і становленні українців як окремої нації відійшла до прошарку вільного й озброєного козацтва.

Першим кроком на міжнародній арені Богдана як самостійної сили було намагання під час Молдовського походу 1650 року укласти "династичний шлюб" із молдовським господарем Василєм Лупулом, оженити свого сина Тиміша на його донці Розанді й отримати таким чином союзника у війні із Річчю Посполитою. 28 червня 1651 року відбулася наймасштабніша сутичка визвольної війни - битва під Берестечком, де війську 80-140 тис. українців та татар протистояло 80-200 тис. польського війська. Через зраду татар, що полонили Хмельницького, та вправність польського війська козаки відступили. Роль наказного гетьмана взяв на себе Іван Богун. Через непорозуміння між селянською й козацькою частинами війська, було знищено 8 тис. війська, втрачена частина артилерії, гетьманська булава й печатка. За результатами битви було підписано Білоцерківські угоди, за якими шляхті повертали маєтки у Брацлавському і Чернігівському воєводствах, а Гетьманщина обмежувалася лише Київським. Удвічі зменшували козацький реєстр і забороняли самостійну зовнішньополітичну діяльність. Населення Правобережної України, занепокоєне появою попередніх дідичів, почало кидати свої оселі й переселятися на схід, на Лівобережжя й Слобожанщину. Цей документ не був підписаний сеймом, бо вперше в історії польського парламентаризму один шляхтич скористався своїм правом вето.

Вже наступного року Богдан Хмельницький зі свого боку порушує угоду, йде походом на Молдову, де одружує Тиміша на Розанді, фактично посвоячившись із литовським великим гетьманом Янушем Радзивіллом, що одружився на сестрі Розанди, Олені. Хмельницький 1653 року перемагає польське військо під Батогом і козацько-татарське військо бере в облогу короля Яна ІІ Казимира в Жванці. Під час якої Іслам Ґірей не дозволив отримати повну перемогу й розчарував Хмельницького як надійний союзник. У результаті було поновлено дію статей Зборівської угоди. 11 жовтня на прохання Богдана Хмельницького Земський собор Московської держави ухвалив прийняти Військо Запорозьке "з городами їх і землями під государя високу руку".

Період після смерті Богдана Хмельницького від 1657 до 1687 року, що відзначився розпадом держави, міжусобицями, поділом території по Дніпру між Річчю Посполитою та Московською державою та іноземною інтервенцією, зветься в українській історіографії "Руїною".

Саме до цих часів можна віднести оформлення української нації, бо до об'єднання з Московією мешканці Південної Русі вважали себе "руськими", але після об'єднання виявилося, що населення "Великої" та "Малої Русі" має великі відмінності, щоб вважатися єдиним народом. Відтоді мешканці берегів Дніпра почали усвідомлювати себе спільністю, хоч і близькою до росіян (мова, релігія, історичне коріння), але все ж таки окремою, із власною історією, культурою, мовою, традиціями. Російський уряд всіляко намагався наявні розбіжності ліквідувати, позбавити "малоросів" і "білорусів" оригінальних рис, традицій і мови з метою асиміляції титульною нацією "великоросів".

Україна, як місце нескінчених воєн, стала джерелом міграційних потоків. Освічені православні обирали місцем застосування свої талантів Москву. Там вони за своїм звичаєм засновували школи в яких навчали грецької мови й латини, знайомили із найкращими здобутками європейської культури. Свого часу митрополит Петро Могила запропонував царю Михайлу заснувати монастир і колегію в Москві, а його син, цар Олексій Михайлович вже сам просив про допомогу інтелектуальною елітою заради виправлення церковних книг. Симеон Полоцький став вчителем його дітей, Федора і Петра, а в Москві було створено першу Слов'яно-греко-латинську академію. З часом українське просвітництво викликало церковну реформу патріарха Никона, що призвела до її розколу на старообрядників і новообрядників. Визначний український культурно-просвітницький діяч того часу, Феофан Прокопович був палким прихильником царя Петра І. Він заклав теоретичні підвалини ідеї модернізації Росії на засадах освіченого абсолютизму і підпорядкування православної церкви владі самодержця. Під впливом техніків, інженерів та військовиків із Західної Європи та західноруських вчителів, вчених і православних монахів відстале Московське царство поступово змінювало віковий ординський вектор на європейський, ставало модернізованою Російською імперією.

По смерті Мазепи 1711 року запорожці на чолі з Костем Гордієнком обрали собі нового гетьмана - Пилипа Орлика, який уклав з козацтвом першу українську конституцію "Договори і постановлення прав і вольностей Війська Запорозького". Згідно з якою відбувалось розділення влади на три самостійні гілки: виконавчу (Старшина на чолі з гетьманом), законодавчу (Генеральна Рада) та судову. Того ж року у союзі зі шведським королем, Османською імперією та Кримським ханством він здійснив невдалий похід на Правобережжя. Через що російська влада в 1711-1713 роках провела новий згін, силоміць переселивши до 200 тис. осіб з Правобережної на Лівобережну Україну, всі правобережні полки було ліквідовано, більшість осель зруйновано. Згідно з Прутським миром та Адріанопольською угодою Московська держава відмовлялась від претензій на Правобережну Україну, визнавала турецьку юрисдикцію над Запоріжжям.

1699 року у Речі Посполитій остаточно перестали залицятись до козаків й ліквідували стан як поняття. Від утисків католицької шляхти більше нікому було боронити православне населення, тому невдовзі виник рух опришків, ватаг розбійників, що діяли в дусі Робін Гуда. У 1730-1740 роках у Карпатах найвидатнішим ватажком опришків був Олекса Довбуш. Російська імператриця Катерина II випрохала в польського короля рівних прав для православних. Незгодна з цим польська шляхта і священнослужителі утворили Барську конфедерацію на Поділлі й розпочали репресії щодо некатоликів. У відповідь на це 1768 року Максим Залізняк із повстанцями з Холодного Яру об'єднався із загоном козаків Умані під проводом Івана Ґонти, так спалахнуло наймасштабніше гайдамацьке повстання - Коліївщина. Повстання охопило все Правобережжя та перекинулося на Волинь, Поділля і Полісся, але було придушене російськими військами на прохання польського короля.

Реакція шляхти на спроби короля Станіслава Понятовського перетворити олігархічну республіку на прогресивну конституційну монархію та реформувати фактичну конфедерацію земель магнатів на централізовану державу призвела до остаточного послаблення держави й залучення сусідніх держав до вирішення польського питання. Наймогутнішими сусідами Речі Посполитої виявились німецькі абсолютистські монархії Габсбургів, Романових і Гогенцоллернів, що провели наприкінці XVIII століття розподіл її земель та остаточну ліквідацію Республіки. 1772 року відбувся перший поділ; 1793 року - другий, під час якого Російська імперія загарбала Правобережжя, Східну Волинь, Поділля і Брацлавщину; 1795 року відбулася остаточна ліквідація, до складу Російської імперії увійшла вся Волинь, була значно скорочена польська шляхта.

Після приєднання Кримського ханства, трьох поділів Речі Посполитої та ряду російсько-турецьких війн більшість земель сучасної України опинилась у складі Російської імперії. На українських землях на початку XIX століття було утворено 3 генерал-губернаторства, що об'єднували 9 губерній: Малоросійське ( Чернігівська, Полтавська і Харківська губернії), Київське ( Київська, Подільська і Волинська), Новоросійське ( Катеринославська, Херсонська і Таврійська).

Під час чергової турецько-російської війни Велика Британія, Франція та Сардинське королівство вступилися за Османську імперію чий протекторат ( Волощину) захопила Росія і розпочали Кримську війну 1853-1856 років. З метою знищення Севастопольської військово-морської бази 1854 року місцем об'єднаного пароплавного десанту було обрано Євпаторію в Криму. Розпочалась тривала оборона, якою керував адмірал Павло Нахімов, а серед героїв був матрос Петро Кішка. 1855 року селяни Київщини невірно трактували набір в ополчення як поновлення козацтва, розпочалась "Київська козаччина", народний рух селян, що записувалися у "козаки", організовували самоуправні громади і відмовлялися виконувати повинності. Здача Севастополя після поразки на Малаховому кургані, затоплення Чорноморського флоту викликали передчасну смерть Миколи I.

Михайло Драгоманов емігрував до Швейцарії, де поширював ідеї "громадівського соціалізму" та створення загальноєвропейської конфедерації народів із Україною, як складовою частиною. Впродовж 1880-х років члени київської громади намагались продовжувати просвітницьку діяльність, але тільки російською мовою на сторінках часопису "Кіевская старина". На противагу поміркованій течії, радикальні націонал-патріоти, прихильники національної автономії, утворили 1891 року Братство тарасівців, одним з членів якого був Борис Грінченко. 1882 року в Єлисаветграді почала працювати перша професійна трупа акторів під керівництвом Марка Кропивницького - "театр корифеїв" ( Марія Заньковецька, Микола Садовський та Панас Саксаганський). У музичному мистецтві працювали Семен Гулак-Артемовський, Микола Лисенко, Соломія Крушельницька. Українські представники нової течії модернізму проявили себе в архітектурі ( Владислав Городецький), поезії ( Михайль Семенко), письменстві ( Ольга Кобилянська, Іван Франко, Леся Українка, Михайло Коцюбинський), малярстві ( Олександр Мурашко, Іван Труш, Казимир Малевич). Українські магнати і меценати, Алчевські, Терещенки та Ханенки зробили великий внесок у збиранні та примноженні мистецької спадщини, доброчинстві.

У результаті поділів Речі Посполитої землі Червоної Русі відійшли Австрійській імперії. 1772 року була утворена нова адміністративна одиниця Королівство Галичини та Володимирії (Лодомерії). Марія-Терезія та її син Йосиф II відразу провели ряд реформ місцевого самоврядування, управлінням відтепер займалися німецькі чиновники, а не місцеві шляхтичі, у містах запроваджувались виборні міські ради та призначались магістрати, обирався представницький орган краю - сейм. Греко-католиків урівняли в правах з римо-католиками, відновили діяльність Львівського університету, дозволили навчання в школах рідною мовою та знищили особисту залежність селян - кріпацтво, але зберегли панщину. Після спільних воєнних дій Росії та Австрії проти Османської імперії 1774 року Буковина відійшла Відню. Протягом 1786-1849 років вона перебувала в складі Галичини, а 1862 року її було перетворено на окремий коронний край імперії. 1781 року цісар Йосиф II видав указ, яким усі парафії та монастирі в межах австрійської Буковини було об'єднано в одну єпархію та підпорядковано єпископові Досифеєві Херескулу, 12 грудня єпископську катедру було перенесено до Чернівців. Під час Наполеонівських війн, 1809 року було утворено королівство Галичини та Лодомерії, а Люблінська земля і Західна Волинь відійшли до Варшавського герцогства, яке 1815 року поглинула Росія, поступившись Тернопільським краєм. 1846 року до Галіції приєднали князівства Краківське та Освенциму і Затору.

Більшість населення українських етнічних земель становили русини ( ендоетнонім українців). Проте в Галичині значну частку становили також поляки (особливо у Західній) й євреї, на Буковині - румуни, а на Закарпатті - угорці. Держслужбовцями й управлінцями повсюдно були німці. Суспільство ділилося на стани: шляхту, духовенство, міщан та селян. Українці складали переважно селянство, великі міста були населені неукраїнцями, й єдиним "соціальним ліфтом" для них була можливість отримати духовний сан. Греко-католицькі священники завдяки реформам отримали можливість здобувати вищу духовну освіту у семінаріях Європи на рівні з католиками. Тому саме вони стали на чолі просвітницького національного руху, так званими "будителями". Видатним діячем цього руху був Олександр Духнович, що видав 1847 року перший буквар русинською мовою "Книжица читалная для начинающих". 1816 року в Перемишлі виникло товариство галицьких греко-католицьких священників. Його член Іван Могильницький першим почав проголошувати проповіді українською. 1833 року студенти Львівського університету, Маркіян Шашкевич, Іван Вагилевич та Яків Головацький заснували літературний гурток "Руська трійця". Який 1836 року видав альманах народної та власної творчості "Русалка Дністровая", майже увесь тираж якої вилучили. Принизливий соціальний та майновий стан провокував численні бунти. Так 1831 року Закарпаттям прокотилися холерні бунти; у 1843- 1844 роках на Буковині Лук'ян Кобилиця, так званий "гуцульський король", підбурив селян до самозахоплення пасовищ.

Поширення ліберально-демократичних ідей у першій половині XIX століття підживлював національне відродження, у німецьких імперіях - національне відродження слов'ян та панслов'янський рух. 1848 рік вибухнув серією національно-визвольних рухів у Європі - "Весна народів". Було скликано перший парламент - Рейхстаг, одним з депутатів якого став і Лук'ян Кобилиця. Громадяни отримали права на свободу слова, друку та зборів. Для селян скасували панщину, їм викупали земельні наділи, вони отримували громадянські права. 1848 року у Празі було скликано Слов'янський з'їзд. Український національний рух очолила Головна Руська Рада на чолі зі священником Григорієм Яхимовичем, якою було розпочато випуск першої україномовної газети - "Зоря Галицка". ГРР скликала Собор руських учених у Львові, що утворив Галицько-Руську матицю. Руський рух протистояв польській національній ідеї, а тому знайшов підтримку в німецької адміністрації. Того ж року придушено повстання поляків у Львові, а повстання угорців восени 1849 року за допомоги військ російського імператора Миколи I. Завдяки іноземному капіталові в середині XIX століття в районі Борислава та Дрогобича розпочинається видобуток нафти (до 4 % світового видобутку). 1861 року до Львова прокладають першу залізницю, а через 3 роки в ньому починає діяти перший професійний театр Української Бесіди.

До початку Першої світової війни вдалося українізувати ¾ початкових шкіл на Галичині. 1900 року Андрея Шептицького було обрано новим митрополитом греко-католицької церкви. Він зайняв чітку проукраїнську позицію й став моральним авторитетом для українців. Того ж року Кирило Трильовський створив пожежно-руханкову організацію "Січ". Іван Боберський популяризував спортивне товариство "Сокіл-Батько" та скаутський Пласт. 1907 року в імперії було запроваджено загальне виборче право.

З 1906 по 1911 рік міністр внутрішніх справ імперії Петро Столипін проводить аграрну реформу, яка руйнувала традиційний селянський общинний уклад й формувала "хутірський" одноосібний. Такою можливістю, переважно в степу, скористалась чверть українського селянства. Іншою ідеєю, переселенням до Сибіру та на Далекий Схід скористалось більше 1 млн українців, утворилися Сірий та Зелений Клини, заклавши основу аграрного населення цих країв. За свою жорстку позицію проти революційних і національних рухів ( "Менше заарештовувати, більше стріляти") був убитий 1911 року в Київській опері.

4 ( 17 березня) 1917 року в Києві за ініціативи поступовців представники найбільших українських політичних сил утворили спільний координаційний орган - Центральну Раду. Головою заочно був обраний професор Михайло Грушевський, якого тимчасово заміняв Володимир Науменко. Значну частину депутатів становили есери та меншовики. Рада швидко заручилась підтримкою широкого кола народних мас і стала головним представницьким органом української нації - її першим парламентом. У квітні проведено Всеукраїнський національний конгрес 700 делегатів, які висловлюють підтримку Центральній Раді. Головою переобирають Михайла Грушевського, а заступниками соціал-демократа Володимира Винниченка та радикального ліберала Сергія Єфремова. Центральну Раду підтримують Всеукраїнський військовий з'їзд, який утворив Український генеральний військовий комітет ( Симон Петлюра); селянські з'їзди, що надсилають своїх депутатів, через що було утворено Малу Раду, як окремий виконавчий комітет. Винниченку, як делегатові від Центральної Ради, Тимчасовий уряд Росії відмовив у перемовинах про автономію. Тому в червні 1917 року Рада свої умови проголошує у Першому універсалі та скликає Всеукраїнські установчі збори. Утворено уряд - Генеральний секретаріат, на чолі з Винниченком. Після порозуміння із Тимчасовим урядом Росії у липні було проголошено Другий універсал, який закріплював автономію України в складі Росії та права інших народів України (польського, єврейського і російського), представницькі органи яких надіслали після того своїх делегатів до Центральної Ради. Проти універсалу виступили самостійники полку імені Полуботка, чий виступ придушити допомогли російські війська. У жовтні добровольчі загони територіальної самооборони об'єдналися в рух "Вільного козацтва" і провели з'їзд на якому обрали почесним гетьманом Павла Скоропадського. У червні 1917 року Тимчасовий уряд намагався втілити плани наступу на фронті, але "червневий наступ" провалився, бо війська були вже вкрай деморалізовані, ширилися пацифістські настрої, зростало дезертирство та націоналізація військових частин.

У жовтні більшовикам вдалося здійснити заколот у Петербурзі, а Другий Всеросійський з'їзд рад його підтримав. Більшовики утворили Раду народних комісарів на чолі з Володимиром Леніним. Перший декрет більшовиків був "Про мир" (відозва до військових зупини війну), а другий - "Про землю" (на підтримку самозахоплення селянами земель), що значно підняло авторитет такої влади. Наприкінці жовтня - на початку листопада 1917 року більшовики Донбасу взяли владу в Луганську, Макіївці, Горлівці, Краматорську. У Києві натомість 7 (20) листопада Третім універсалом проголошується самостійна Українська Народна Республіка в складі федеративної Росії на теренах 9 українських губерній. Декларувались соціалістичні обіцянки про мир, соціалізацію землі, 8-годинний робочий день, національну автономію меншин та амністію політичних в'язнів. Всеукраїнський з'їзд рад у грудні 1917 року в Києві на противагу Всеросійському не підтримав більшовиків, проте висловився на підтримку Центральної Ради. Тоді більшовики 24-25 грудня на власному з'їзді у Харкові проголошують іншу УНРР і розпочинають "війну з буржуазією". Для поширення свого впливу на південні губернії та Дон, що знаходилися під контролем отамана Каледіна, уряд більшовиків створює Південний революційний фронт під командуванням Володимира Антонова-Овсієнка. У січні червоні війська Антонова-Овсієнка та Михайла Муравйова, оголосивши ультиматум Центральній Раді, йдуть на Київ, в якому спалахнуло повстання робітників заводу "Арсенал". На придушення повстання було кинуто боєздатні загони, а в бою під Крутами розгромлено недосвідчених захисників Києва, студентів та курсантів. 22 січня 1918 року, за декілька діб до відступу з Києва, Центральна Рада в Четвертому універсалі проголосила незалежність України. 8 лютого 1918 року червоні війська Михайла Муравйова взяли Київ і вчинили жахливу різанину, жертвами якої стали до 3 тис. осіб.

У день прийняття конституції УНР на Хліборобському конгресі в Києві консервативно-монархістські сили проголошують

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія України - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Істо́рія Украї́ни - історія земель сучасної України, українського народу та інших національностей, що проживають на території України, від доісторичних часів до сьогодення. Територію України первісні люди почали заселяти з давніх-давен (перші сліди датуються більш ніж 1 млн років), після чого вже її не полишали навіть в часи найбільшого просування льодовиків на південь .

# data[].attributes.headline
Володимир Сосюра

# data[].attributes.body
Володимир Сосюра

***

Любіть Україну, як сонце, любіть,
як вітер, і трави, і води…
В годину щасливу і в радості мить,
любіть у годину негоди.

Любіть Україну у сні й наяву,
вишневу свою Україну,
красу її, вічно живу і нову,
і мову її солов'їну.

Між братніх народів, мов садом рясним,
сіяє вона над віками…
Любіть Україну всім серцем своїм
і всіми своїми ділами.

Для нас вона в світі єдина, одна
в просторів солодкому чарі…
Вона у зірках, і у вербах вона,
і в кожному серця ударі,

у квітці, в пташині, в електровогнях,
у пісні у кожній, у думі,
в дитячий усмішці, в дівочих очах
і в стягів багряному шумі…

Як та купина, що горить — не згора,
живе у стежках, у дібровах,
у зойках гудків, і у хвилях Дніпра,
і в хмарах отих пурпурових,

в грому канонад, що розвіяли в прах
чужинців в зелених мундирах,
в багнетах, що в тьмі пробивали нам шлях
до весен і світлих, і щирих.

Юначе! Хай буде для неї твій сміх,
і сльози, і все до загину…
Не можна любити народів других,
коли ти не любиш Вкраїну!..

Дівчино! Як небо її голубе,
люби її кожну хвилину.
Коханий любить не захоче тебе,
коли ти не любиш Вкраїну…

Любіть у труді, у коханні, у бою,
як пісню, що лине зорею…
Всім серцем любіть Україну свою —
і вічні ми будемо з нею!

# data[].attributes.attachment_link.title
Історії ТСН. Україна в цифрах: кількість українців зменшилась на 10 мільйонів

# data[].attributes.attachment_link.title
Історії ТСН. Україна в цифрах: 8 мільйонів українців покинули країну у пошуках заробітку

# data[].attributes.attachment_link.title
Історії ТСН. Україна в цифрах: за 27 років незалежності українців поменшало на 10 мільйонів

# data[].attributes.attachment_link.title
Історії ТСН. Україна в цифрах: як анексія та війна на Сході впливають на чисельність українців

# data[].attributes.attachment_link.title
Історії ТСН. Україна в цифрах. Що буде з населенням країни у найближчі десятиліття

# data[].attributes.attachment_link.title
Історії ТСН. Україна в цифрах: обсяги зброї на руках українців зросли вдвічі

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Слово і Діло

# data[].attributes.attachment_link.title
29 років незалежності: зміни в Україні в цифрах і графіках

# data[].attributes.attachment_link.description
Як за часів незалежності України змінювалися курс долара, основні ціни, ВВП, розмір зарплати, народжуваність та інші показники.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
МОТИВАЦІЇ | ФІНАНСИ | БІЗНЕС 

# data[].attributes.attachment_link.title
ТОП 7 КРАСИВИХ МІСЦЬ В УКРАЇНІ, ДЕ ВИ ПОВИННІ ПОБУВАТИ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Відеожурнал Версаль

# data[].attributes.attachment_link.title
Замки України, які НЕМОЖЛИВО ігнорувати 🏰 🇺🇦

# data[].attributes.headline
Данило Галицький

# data[].attributes.subject
Данило Галицький

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Данило Галицький

# data[].attributes.headline
Андрей Шептицький

# data[].attributes.subject
Андрей Шептицький

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Андрей Шептицький

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Іван Мазепа

# data[].attributes.headline
Михайло Грушевський

# data[].attributes.subject
Михайло Грушевський

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Михайло Грушевський

# data[].attributes.headline
Симон Петлюра

# data[].attributes.subject
Симон Петлюра

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Симон Петлюра

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Роксолана

# data[].attributes.headline
Анна Київська

# data[].attributes.subject
Анна Київська

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Анна Київська

# data[].attributes.headline
Богдан Хмельницький

# data[].attributes.subject
Богдан Хмельницький

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Богдан Хмельницький

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
імені Т.Г. Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія України за 10 хвилин / Українська історія / History of Ukraine (english subtitles) ЗНО

# data[].attributes.headline
Герб України

# data[].attributes.subject
Герб України

# data[].attributes.attachment_link.title
завантаження (1)

# data[].attributes.headline
Прапор України

# data[].attributes.body
Прапор України

# data[].attributes.headline
Гімн України

# data[].attributes.subject
Гімн України

# data[].attributes.headline
Богдан Ступна читає вірш Ліни Костенко "Крила"

# data[].attributes.subject
Богдан Ступна читає вірш Ліни Костенко "Крила"

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Ступка, вірш Ліни Костенко "Крила"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Студія 6 Секунд

# data[].attributes.attachment_link.title
Збірка до дня Незалежності України. Українські пісні. Українська музика

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Хома - Молитва за Україну

# data[].attributes.headline
Збери карту України!

# data[].attributes.subject
Збери карту України!

# data[].attributes.attachment_link.title
Карта України - jigsaw puzzle (16 pieces)

# data[].attributes.headline
Гра "Україна незалежна"

# data[].attributes.subject
Гра "Україна незалежна"

# data[].attributes.body
Знайди слова

# data[].attributes.headline
"Хмара" слів

# data[].attributes.subject
"Хмара" слів

# data[].attributes.attachment_link.title
Безымянный111