# data[].attributes.headline
Фізичний турнір

# data[].attributes.subject
Фізичний турнір

# data[].attributes.attachment_link.description
Provide a series of questions or terms, then share with students

# data[].attributes.headline
Поради щодо підготовки до ЗНО

# data[].attributes.subject
Поради щодо підготовки до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Досвідом викладачів нехтувати ніяк не можна. Тому озброюйтесь ним та якісно готуйтесь до ЗНО з фізики.

Тестування з фізики необхідне для тих, хто хоче вступати до технічних вишів. Якщо ви хочете пов'язати своє життя із серйозними дисциплінами, вам не уникнути цього іспиту. Ось три головні поради стосовно того, як зробити підготовку ефективнішою.

Починайте готуватися завчасно.

Для повноцінної підготовки до ЗНО із фізики потрібно займатися двічі на тиждень протягом всього навчального року чи принаймні другого півріччя. Звісно, оптимальний варіант - почати готуватися до ЗНО з фізики за два роки. На щастя, більшість батьків зараз приходять до цієї думки. При такому ресурсі часу можна отримати ефективну підготовку та навчитися на відмінно вирішувати задачі з усього п'ятирічного шкільного курсу фізики.

Хочете як слід підготуватися - забудьте про ЗНО.

Ця порада може здатися вам парадоксальною. Але все ж варто пам'ятати, що немає питань і завдань, характерних для ЗНО. Є наука фізика, і вивчати треба саму фізику. Занурюватися в суть фізичних законів і понять. Розуміти суть формул, а не бездумно їх визубрювати. Вчитися вирішувати різноманітні фізичні задачі - причому не з посібників для підготовки до ЗНО, а з різних збірників задач, методична цінність яких давно перевірена часом. Це єдино можливий шлях до успіху як на ЗНО, так і на олімпіадах. Звісно, вирішення варіантів ЗНО з фізики - важлива частина підготовки і час від часу можна проходити власні "пробні ЗНО" для контролю та звикання до атмосфери тестування. Але в основі мають бути перш за все загальні знання з предмета.

Наберіться терпіння та не падайте духом.

Багатьом учням фізика спочатку дається нелегко. Нічого не вдієш - шкільна підготовка залишає бажати кращого. Але головне - зціпити зуби, терпіти та працювати. І ось в один чудовий момент виявиться, що задачі - вирішуються. Це так званий якісний стрибок. І потрібно трудитися далі. Фізика оцінить ваші зусилля, стане до вас прихильною та поступово почне розкривати свої секрети.
Гарної та натхненної підготовки!
Редактор: Ольга Мілінчук

Сподобався матеріал? Поділись ним!

Додати коментар

# data[].attributes.attachment_link.title
Три поради досвідченого викладача щодо підготовки до ЗНО з фізики

# data[].attributes.attachment_link.description
Досвідом викладачів нехтувати ніяк не можна. Тому озброюйтесь ним та якісно готуйтесь до ЗНО з фізики. Тестування з фізики необхідне для тих, хто хоче вступати до технічних вишів. Якщо ви хочете пов'язати своє життя із серйозними дисциплінами, вам не уникнути цього іспиту. Ось три головні поради стосовно того, як зробити підготовку ефективнішою.

# data[].attributes.headline
Що це за наука?

# data[].attributes.subject
Що це за наука?

# data[].attributes.body
Фі́зика (від грец. φυσικός природний, φύσις природа) — природнича наука, яка досліджує загальні властивості матерії та явищ у ній, а також виявляє загальні закони, які керують цими явищами. Це наука про закономірності природи в широкому сенсі цього слова. Фізики вивчають поведінку та властивості матерії в широких межах її проявів, від субмікроскопічних елементарних частинок, з яких побудоване все матеріальне (фізика елементарних частинок), до поведінки всього Всесвіту як єдиної системи (космологія).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Фі́зика (від грец. φυσικός природний, φύσις природа) - природнича наука, яка досліджує загальні властивості матерії та явищ у ній, а також виявляє загальні закони, які керують цими явищами. Це наука про закономірності природи в широкому сенсі цього слова. Фізики вивчають поведінку та властивості матерії в широких межах її проявів, від субмікроскопічних елементарних частинок, з яких побудоване все матеріальне ( фізика елементарних частинок), до поведінки всього Всесвіту як єдиної системи ( космологія).

Деякі з закономірностей, які встановлені фізикою, є загальними для всіх матеріальних систем. До таких можна віднести, наприклад, закон збереження енергії. Такі закономірності називають законами фізики. Фізику вважають фундаментальною наукою, тому що всі інші природничі науки ( хімія, геологія, біологія тощо) мають справу з певними різновидами матеріальних систем, які підкоряються законам фізики. Наприклад, властивості хімічних речовин визначаються властивостями молекул та атомів, які їх складають, а ці властивості досліджують в таких галузях фізики, як квантова механіка, термодинаміка та/або електрика ( електромагнетизм).

Фізика - природнича наука. В її основі лежить експериментальне дослідження явищ природи, а її задача - формулювання законів, якими пояснюються ці явища. Фізика зосереджується на вивченні найфундаментальніших та найпростіших явищ і на відповідях на найпростіші запитання: з чого складається матерія, яким чином частинки матерії взаємодіють між собою, за якими правилами й законами здійснюється рух частинок тощо. В основі фізичних досліджень лежать спостереження. Узагальнення спостережень дозволяє фізикам формулювати гіпотези щодо спільних загальних рис тих явищ, за якими велися спостереження. Гіпотези перевіряються за допомогою продуманого експерименту, в якому явище проявлялося б у якомога чистішому вигляді й не ускладнювалося б іншими явищами. Аналіз даних сукупності експериментів дозволяє сформулювати закономірність. На перших етапах досліджень закономірності мають здебільшого емпіричний, феноменологічний характер, тобто явище описується кількісно за допомогою певних параметрів, характерних для досліджуваних тіл та речовин. Аналізуючи закономірності та параметри, фізики будують фізичні теорії, які дозволяють пояснити досліджувані явища на основі уявлень про будову тіл та речовин і взаємодію між їхніми складовими частинами. Фізичні теорії, в свою чергу, створюють передумови для постановки точніших експериментів, в ході яких здебільшого визначаються рамки їхнього застосування. Найзагальніші фізичні теорії дозволяють формулювання фізичних законів, які вважаються загальними істинами, доки накопичення нових експериментальних результатів не вимагатиме їхнього уточнення.

Наприклад, Стівен Ґрей помітив, що електрику можна передавати на доволі значну віддаль за допомогою зволожених ниток і почав досліджувати це явище. Георг Ом зумів знайти для нього кількісну закономірність - струм у провіднику пропорційний напрузі ( закон Ома). При цьому, звісно, експерименти Ома опиралися на нові джерела живлення та на нові способи вимірювати дію електричного струму, що дозволило кількісно охарактеризувати його. За результатами подальших досліджень вдалося абстрагуватися від форми та довжини провідників і ввести такі феноменологічні характеристики, як питомий опір провідника та внутрішній опір джерела живлення. Закон Ома й понині залишається основою електротехніки, однак дослідження встановили також рамки його застосування - відкрили елементи електричного кола з нелінійними вольт-амперними характеристиками і навіть речовини, які не мають електричного опору - надпровідники. Після відкриття заряджених мікроскопічних частинок - електронів, була сформульована мікроскопічна теорія електропровідності, яка пояснила залежності опору від температури розсіянням електронів на коливаннях кристалічної ґратки, домішках тощо.

Теоретики займаються пошуком теорій, які могли б пояснити відомі експериментальні результати та передбачити нові, тоді як експериментатори організують свої практичні дослідження для перевірки результатів теорій. Тобто, незважаючи на існування двох чітких напрямів, вони тісно пов'язані один з одним. Тому прориви в фізиці часто відбуваються саме тоді, коли експериментатори виявляють, що наявні теорії не можуть пояснити їхніх результатів, і це потребує побудови нових фізичних теорій.

Поділ фізиків на теоретиків та експериментаторів пов'язаний із особливою складністю математичного апарату сучасної фізики з одного боку та складністю сучасного експериментального устаткування - з іншого. З появою потужної комп'ютерної техніки виділився новий клас фізиків, які займаються комп'ютерним моделюванням фізичних процесів та розробкою програмного забезпечення для складних фізичних розрахунків. Частково таке моделювання проводиться ab initio, тобто виходячи з основних принципів фізичної теорії, частково, ґрунтуючись на феноменологічних теоріях та використовуючи бази даних фізичних параметрів частинок, атомів чи речовин.

Отримані експериментально кількісні залежності дозволяють використовувати для своєї обробки математичні методи і будувати теоретичні, тобто, математичні моделі досліджуваних явищ.

Із зміною уявлень про природу тих чи інших явищ змінюються також фізичні одиниці, в яких вимірюються фізичні величини. Наприклад, для вимірювання температури спочатку були запропоновані довільні температурні шкали, які ділили проміжок температур між характерними явищами (наприклад, замерзанням і кипінням води) на певну кількість менших проміжків, що отримали назву градусів температури. Для вимірювання кількості теплоти була запроваджена одиниця - калорія, яка визначала кількість теплоти, необхідної для нагрівання граму води на один градус. Проте з часом фізики встановили відповідність між механічною і тепловою формою енергії. Виявилося, що запропонована раніше одиниця кількості теплоти, калорія, є зайвою, як і одиниця вимірювання температури - градус. І кількість теплоти й температуру можна вимірювати в одиницях механічної енергії. В сучасну епоху калорія та градус не вийшли з практичного вжитку, але між цими одиницями і одиницею енергії Джоулем існує точне числове співвідношення. Коефіцієнт переходу від температурної до енергетичної величини ( стала Больцмана) вважається фізичною сталою.

Фізики мають справу з неймовірно широким спектром різних об'єктів та систем, але існує декілька теорій, які використовуються фізиками майже завжди та незалежно від конкретної галузі. Кожна з цих теорій вважається здебільшого вірною, хоча має певні межі застосування.

Сучасні фізичні дослідження можна розподілити на окремі галузі, які вивчають різні аспекти матеріального світу. Фізика конденсованих середовищ, напевно одна з найбільших окремих галузей досліджень, сконцентрована на вивченні властивостей звичних проявів матерії, таких як тверді тіла та рідини. Їхні властивості випливають з властивостей та особливостей взаємодії атомів цих речовин. Атомна, молекулярна фізика та оптика мають справу саме з індивідуальними атомами та молекулами. Галузь фізики елементарних частинок, також знана під назвою фізики високих енергій, вивчає властивості субмікроскопічних, набагато менших ніж атоми, частинок, із яких побудована вся матерія. Нарешті, астрофізика застосовує фізичні закони до пояснення астрономічних феноменів, починаючи від Сонця та інших об'єктів Сонячної системі, і закінчуючи Всесвітом як таким.

Астрофізика

Космологія, Планетологія, Фізика плазми

Великий вибух, Розширення Всесвіту, Загальна теорія відносності, Закон всесвітнього тяжіння

Чорна діра, Фонове космічне випромінювання, Галактика, Гравітація, Гравітаційні хвилі, Планета, Сонячна система, Зірка

Атомна, молекулярна фізика та оптика

Атомна фізика, Молекулярна фізика, Оптика,

Квантова оптика

Фізика елементарних частинок

Фізика прискорювачів, Ядерна фізика

Стандартна модель, теорії великого об'єднання, Теорія струн

Фундаментальні взаємодії ( гравітація, електромагнетизм, слабка взаємодія, сильна взаємодія) Елементарна частинка, Антиматерія, Спін, Теорія усього, Енергія вакууму

Фізика конденсованих речовин

Основні агрегатні стани ( газ, рідина, тверде тіло, плазма, конденсація Бозе - Ейнштейна), Електропровідність, Магнетизм, Самоорганізація, Спін

Від свого зародження фізика завжди мала велике прикладне значення й розвивалася разом із машинами й механізмами, які людство використовувало для своїх потреб. Фізика широко використовується в інженерних науках, чимало фізиків було водночас винахідниками і навпаки. Механіка, як частина фізики, тісно пов'язана з теоретичною механікою та опором матеріалів, як інженерними науками. Термодинаміка зв'язана з теплотехнікою та конструюванням теплових двигунів. Електрика пов'язана з електротехнікою та електронікою, для становлення і розвитку якої дуже важливі дослідження в області фізики твердого тіла. Досягнення ядерної фізики зумовили появу ядерної енергетики тощо.

Фізика також має широкі міждисциплінарні зв'язки. На межі фізики, хімії та інженерних наук виникла і швидко розвивається така галузь науки як матеріалознавство. Фізичні методи та інструменти використовуються хімією, що призвело до становлення двох напрямків досліджень: фізичної хімії та хімічної фізики. Дедалі потужнішою стає біофізика - область досліджень на межі між біологією та фізикою, в якій біологічні процеси вивчаються виходячи з атомарної структури органічних речовин. Геофізика вивчає фізичну природу геологічних явищ. Медицина використовує фізичні методи, такі як рентгенівські та ультразвукові дослідження, ядерний магнітний резонанс - для діагностики, лазери - для лікування хвороб очей, ядерне опромінювання - в онкології тощо.

Поступово від загальної філософії почало відокремлюватися природознавство, як та її частина, яка описує навколишній світ. Одна з основних книг Аристотеля називається "Фізика". Незважаючи на деякі неправильні твердження, фізика Аристотеля впродовж віків залишалася основою знань про природу.

Властивість людства сумніватися й переглядати положення, які раніше вважалися єдино істинними, в пошуках відповідей на нові запитання зрештою привела до доби великих наукових відкриттів, яку сьогодні називають науковою революцією, що розпочалася приблизно з другої половини 16-го століття. Передумови до цієї докорінної зміни склалися завдяки надбанням, які можна прослідкувати до Індії та Персії. Сюди входять еліптичні моделі планетарних орбіт, що спиралися на геліоцентричну модель Сонячної системи, яку розробив індійський математик і астроном Аріабхата I, базові положення атомізму, запропоновані індуськими та джайністськими філософами, теорія про те, що світло еквівалентне енергетичним частинкам буддистських мислителів Дігнаги й Дхармакірті, оптична теорія арабського вченого Альхазена, винайдена персом Мухаммадом аль Фазарі астролябія. Перський учений Насир аль Дін ат Тусі вказав на значні недоліки птолемеївської системи.

В Середні віки почав складатися науковий метод, у якому основна роль відводилася експерименту й математичному опису. Ібн аль-Хайсам (Альхазен) вважається основоположником наукового методу. У своїй "Книзі про оптику", написаній у 1021 році, він описував експерименти, поставлені для того, щоб доказати справедливість своєї теорії зору, яка стверджувала, що око сприймає світло, випромінене іншими об'єктами, а не випромінює саме, як вважали раніше Евклід і Птолемей. В експериментах Альхазена використовувалася камера-обскура. За допомогою цього приладу він перевіряв свої гіпотези щодо властивостей світла: чи світло розповсюджується по прямій, чи змішуються в повітрі різні промені світла.

Період наукової революції характеризується утвердженням наукового методу досліджень, вичленовуванням фізики із загалу натурфілософії в окрему область і розвитком окремих розділів фізики: механіки, оптики, термодинаміки тощо.

Більшість істориків притримуються думки про те, що наукова революція розпочалася в 1543 році, коли Копернику привезли з Нюрнберга вперше надрукований примірник його книги "Про обертання небесних сфер".

Впродовж століття відтоді знання людство збагатилося працями таких дослідників, як Галілео Галілей, Хрістіан Гюйгенс, Йоган Кеплер і Блез Паскаль. Галілей першим почав послідовно застосовувати науковий метод, проводячи експерименти, щоб підтвердити свої припущення і теорії. Він сформулював деякі закони динаміки і кінематики, зокрема закон інерції, і перевірив їх дослідним шляхом. В 1687 році Ньютон опублікував книгу "Principia", в якій в подробицях описав дві основоположні фізичні теорії: закони руху тіл, відомі під назвою закони Ньютона, і закони тяжіння. Обидві теорії чудово узгоджувалися з експериментом. Книга також наводила теорії руху рідин. Згодом класична механіка була переформульована і розширена Леонардом Ейлером, Жозефом-Луї Лагранжем, Вільямом Гамільтоном та іншими. Закони гравітації заклали основу тому, що пізніше стало астрофізикою, яка використовує фізичні теорії для опису й пояснення астрономічних спостережень.

Після встановлення законів механіки Ньютоном, наступним дослідним полем стала електрика. Основи створення теорії електрики заклали спостереження й досліди таких вчених 17-го століття, як Роберт Бойль, Стівен Ґрей, Бенджамін Франклін. Склалися основні поняття - електричний заряд та електричний струм.

У 1831 році англійський фізик Майкл Фарадей об'єднав електрику й магнетизм, продемонструвавши, що рухомий магніт індукує в електричному колі струм. Спираючись на цю концепцію, Джеймс Клерк Максвелл побудував теорію електромагнітного поля. Крім електромагнітних явищ рівняння Максвела описують світло. Підтвердження цьому знайшов Генріх Герц, відкривши радіохвилі.

У 18-му і на початку 19-го століття були відкриті основні закони поведінки газів, а з добою теплових машин сформувалася наука термодинаміка. Всередині 19-го століття Джоуль встановив еквівалентність механічної та теплової енергій, що призвело до формулювання закону збереження енергії. Завдяки Клаузіусу був сформульований другий закон термодинаміки Гібс заклав основи статистичної фізики, Людвіг Больцман запропонував статистичну інтерпретацію поняття ентропії.

Під кінець дев'ятнадцятого століття фізики підійшли до значного відкриття - експериментального підтвердження існування атома.

Наприкінці дев'ятнадцятого століття змінилася роль фізики в суспільстві. Виникнення нової техніки: електрики, радіо, автомобіля тощо, вимагало великого обсягу прикладних досліджень. Заняття наукою стало професією. Фірма General Electric першою відкрила власні дослідницькі лабораторії. Такі ж лабораторії стали з'являтися в інших фірмах.

Кінець 19-го - початок 20-го століття був часом, коли під тиском нових експериментальних даних фізикам довелося переглянути старі теорії й замінити їх новими, заглядаючи дедалі глибше в будову матерії. Експеримент Майкельсона-Морлі вибив основу з під ніг електромагнетизму, поставивши під сумнів існування ефіру. Були відкриті нові явища, такі як рентгенівські промені та радіоактивність. Не встигли фізики довести існування атома, як з'явилися докази існування електрона, експерименти з фотоефекту та вимірювання спектру теплового випромінювання давали результати, які неможливо було пояснити, виходячи із засад класичної фізики. У пресі цей період називався кризою фізики, але водночас він став періодом тріумфу фізики, яка зуміла виробити нові революційні теорії, які не тільки пояснили незрозумілі явища, а й передбачили інші, відкривши шлях до нового розуміння природи.

В 1905 році Альберт Ейнштейн побудував спеціальну теорію відносності, яка продемонструвала, що поняття ефіру зайве при поясненні електромагнітних явищ. При цьому довелося змінити класичну механіку Ньютона, давши їй нове формулювання, справедливе при великих швидкостях. Докорінно змінилися також уявлення про природу простору й часу. Ейнштейн розвинув свою теорію у загальну теорію відносності, опубліковану в 1916 році. Нова теорія включала в себе опис гравітаційних явищ і відкрила шлях до становлення космології - науки про еволюцію Всесвіту.

Суперечка між корпускулярною і хвильовою теорією знайшла своє вирішення в корпускулярно-хвильовому дуалізмі, гіпотезі, сформульованій Луї де Бройлем. За цією гіпотезою не тільки квант світла, а будь-яка інша частинка проявляє водночас властивості, притаманні як корпускулі, так і хвилі. Гіпотеза Луї де Бройля підтвердилася в експериментах з дифракції електронів.

У 1911 році Ернест Резерфорд запропонував планетарну теорію атома, а в 1913 році Нільс Бор побудував модель атома, в якій постулював квантовий характер руху електронів. Завдяки роботам Вернера Гайзенберга, Ервіна Шредінгера, Вольфганга Паулі, Поля Дірака та багатьох інших квантова механіка знайшла своє точне математичне формулювання, підтверджуючись численними експериментами. В 1927 році була розроблена копенгагенська інтерпретація, яка відкривала шлях для розуміння законів квантового руху на якісному рівні.

Із відкриттям радіоактивності Анрі Бекерелем почався розвиток ядерної фізики, яка привела до появи нових джерел енергії - атомної енергії та енергії ядерного синтезу. Відкриті при дослідженнях ядерних реакціїй нові частинки - нейтрон, протон, нейтрино - започаткували фізику елементарних частинок. Ці нові відкриття на субатомному рівні виявилися дуже важливими для фізики на рівні Всесвіту і дозволили сформулювати теорію його еволюції - теорію Великого вибуху.

Склався остаточний розподіл праці між фізиками-теоретиками й фізиками-експериментаторами, Енріко Фермі був, мабуть, останнім визначним фізиком, успішним як у теорії, так і в експериментальній роботі.

Передній край фізики перемістився в область дослідження найфундаментальніших законів, ставлячи перед собою мету створити теорію, яка пояснювала б Всесвіт, об'єднавши теорії фундаментальних взаємодій. На цьому шляху фізика здобула часткові успіхи у вигляді теорії електрослабкої взаємодії та теорії кварків узагальненій у так званій Стандартній моделі. Однак, квантова теорія гравітації досі не побудована. Певні надії пов'язуються з теорією струн.

В нашу епоху існує велика різноманітність фахових наукових журналів, які спеціалізуються у загальній фізиці, а ще більше журналів, присвячених окремим напрямках фізичних досліджень.

Найпрестижніші статті друкуються в журналах "Nature", "Science" та "Physical Review Letters". Серед провідних журналів - "Physical Review", "Philosophical Magazine", "European Physical Journal " та інші.

У Радянському Союзі найпрестижнішим вважався журнал "Письма в Журнал экспериментальной и теоретической физики". Важливими журналами були також "Журнал экспериментальной и теоретической физики", "Физика твердого тела", "Ядерная физика" та інші.

В Україні статті з усіх областей фізики друкує "Український фізичний журнал".

Пістун П. Фізика. Довідник для учнів 9-11 класів та абітурієнтів. - : Навчальна книга - Богдан, 2003. - 192 с. - ISBN 966-7924-11-4.

Курс загальної фізики : підруч. [для студ. вищ. навч. закл.] : у 6 т. / за заг. ред. В. А. Сминтини ; Одес. нац. ун-т ім. І. І. Мечникова. - Одеса : Астропринт, 2011-2012. - 21 см. - ISBN 978-966-190-465-0.

Т. 1 : Механіка. - 2011. - 472 с. : ілюстр. - Бібліогр.: с. 469 (13 назв).- Предм. покажч.: с. 470-471. - ISBN 978-966-190-466-7

Т. 2 : Молекулярна фізика / С. В. Козицький, А. Н. Золотко. - 2011. - 344 с. : ілюстр. - Бібліогр. : с.339 (10 назв.). - Предм. покажч. : с. 340-343. - ISBN 978-966-190-473-5

Т. 3 : Електрика та магнетизм / А. П. Чебаненко. - 2011. - 224 с. : ілюстр. - Бiблiогр.: с. 220 (9 назв). - Предм. покажч.: с. 221-223. - ISBN 978-966-190-477-3

Т. 4 : Оптика / В. А. Сминтина, Ю. Ф. Ваксман. - 2012. - 276 с.

Т. 5 : Атомна фізика / І. Р. Яцунський. - 2012. - 239 с. : іл., табл., портр. -Бібліогр.: с. 237-238 (26 назв). - Предм. покажч.: с. 239. - 300 пр. - ІSBN 978-966-190-548-0

Т. 6 : Ядерна фізика / Ніцук Ю.А. - 2012. - 194 с. : іл., табл.

Фізика : підручник / С. О. Вакарчук, Т. М. Демків, С. В. Мягкота ; Львів. нац. ун-т ім. І. Франка. - Л. : ЛНУ ім. І. Франка, 2010. - 458 с. : ілюстр. - Бібліогр.: с. 440-441 (15 назв).- Імен. покажч.: с. 445-448.- Предм. покажч.: с. 449-457. - ISBN 978-966-613-754-1

Російсько-український фізичний словник: 16000 термінів / уклад. В. В. Гейченко. - : Основа, 1990. - 216 с.

Вакуленко М. О. Тлумачний словник із фізики. - : ВПЦ "Київський університет", 2008. - 767 с.

Кочерга О., Мейнарович Є. Англійсько-українсько-англійський словник наукової мови. Фізика та споріднені науки. - Вінниця : Нова Книга, 2010. - 1424+1596 с.

(рос.) Физическая энциклопедия. В 5-ти томах / Под ред. А. М. Прохорова. - М.: "Советская энциклопедия", 1988-1999. ISBN 5-85270-034-7.

# data[].attributes.attachment_link.description
Фі́зика (від грец. φυσικός природний, φύσις природа) - природнича наука, яка досліджує загальні властивості матерії та явищ у ній, а також виявляє загальні закони, які керують цими явищами. Це наука про закономірності природи в широкому сенсі цього слова.

# data[].attributes.headline
Квантова та ядерна фізика

# data[].attributes.subject
Квантова та ядерна фізика

# data[].attributes.body
Я́дерна фі́зика — розділ фізики, який вивчає структуру і властивості атомних ядер, та механізми ядерних реакцій (зокрема, радіоактивний розпад). Задачі, що виникають в ядерній фізиці, — це типовий приклад задач декількох тіл.

# data[].attributes.headline
Електродинаміка

# data[].attributes.subject
Електродинаміка

# data[].attributes.body
Класи́чна електродина́міка — розділ фізики, що вивчає електромагнітне поле. Включає зв'язок електричних і магнітних явищ, електромагнітне випромінювання (в різних умовах, як вільне, так і в різноманітних випадках взаємодії з речовиною)...

# data[].attributes.headline
Молекулярна фізика

# data[].attributes.subject
Молекулярна фізика

# data[].attributes.body
Молекуля́рна фі́зика — розділ фізики, який вивчає речовину на рівні молекул. Речовину на рівні атомів вивчає атомна фізика. Поділяється на фізику газів, фізику рідин, кристалофізику, фізику полімерів.

# data[].attributes.body
Механіка — в загальному розумінні наука про механічний рух та рівновагу тіл і взаємодію, що виникає при цьому між тілами. Належить до природничих наук. Також це розділ фізики який вивчає закон механічного руху і механічної взаємодії.