# data[].attributes.body
Ознайомтеся з біографією Олександра Олеся (ст. 240 - 245). Зробіть опорний конспект.
Що Вас зацікавило в біографії О. Олеся, що здалося дивним і суперечливим? Про що б ВИ могли б із ним посперечатися, які б питання поставили?

# data[].attributes.headline
Крок 2. Ознайомтеся із цікавими фактами з життя Олександра Олеся. Запропонуйте, які з них можна використати для власного висловлення. 

# data[].attributes.subject
Крок 2. Ознайомтеся із цікавими фактами з життя Олександра Олеся. Запропонуйте, які з них можна використати для власного висловлення. 

# data[].attributes.attachment_link.title
Між радістю й журбою: 10 фактів про Олександра Олеся | Громадське телебачення

# data[].attributes.attachment_link.description
Двадцять п'ять останніх років життя поет Олександр Олесь жив поза межами України. Його повернення додому було поступовим. У роки незалежності твори Олександра Олеся увійшли до шкільних підручників з літератури. У 2014 році соцмережі заповнив його вірш "Європа мовчала", написаний ще в 1931-му. У січні 2017-го стало відомо про намір перепоховати поета в Україні.

# data[].attributes.headline
Крок 3. Попрацюємо з теорією літератури. 

# data[].attributes.subject
Крок 3. Попрацюємо з теорією літератури. 

# data[].attributes.body
Опрацюйте табличку, законспектуйте її. Згадайте приклади символістів із зарубіжної літератури.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ранній європейський символізм

# data[].attributes.headline
Крок 5. Робота зпоезією "Чари ночі".

# data[].attributes.subject
Крок 5. Робота зпоезією "Чари ночі".

# data[].attributes.body
Прослухайте твір. Складіть паспорт твору.

# data[].attributes.attachment_link.title
🔴 Олександр Олесь «Чари ночі» | Вірш

# data[].attributes.headline
Крок 9. Робот з твором "По дорозі в казку".

# data[].attributes.subject
Крок 9. Робот з твором "По дорозі в казку".

# data[].attributes.body
1. Прочитайте твір: https://www.ukrlib.com.ua/books/printit.php?tid=6072.
АБО прослухайте.
2. Складіть паспорт твору.
3. Узагальніть прочитане, відповівши на питання:
3.1. На початку твору ми бачимо юрбу людей, як її характеризує автор у ремарці. Що їх турбує найбільше? Окресліть коло їх інтересів.
3.2. У яких умовах живуть люди? 3.3. Чи можемо ми цих людей назвати народом? Обґрунтуйте. 3.4.  Чому юрба людей бере на сміх юнака?
3.5.  Чому люди не намагаються знайти дорогу з лісу?
3.6. Як натовп реагує на першу спробу головного героя знайти дорогу?
3.7. Чи одразу натовп повірив юнакові, що переконало його в тому, що Він знайшов шлях?
3.8. Якою описує Він країну Казку?
3.9. Як змінюється настрій та ставлення людей до головного героя? На яких деталях портрету акцентує увагу автор? Знайдіть підтвердження в тексті.
3.10. З якими словами Він звертається до юрби, щоб підтримати її віру й упевненість у діях. Наведіть приклади з тексту.
3.11. Коли й через що головного героя починають мучити сумніви? Як Він поводить себе у хвилини зневіри?
3.12. Яке значення має образ хлопчика у творі?

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Завантажити текст драматичного твору Олександра Олеся "По дорозі в Казку" (txt.zip)

О к р е м і г о л о с и з ю р б и.

- Сьогодні тепло так, що можна не вкриватись.

- Гляди, щоб вранці бігать не прийшлось та грітись.

- А так! Мороз одурювать уміє... Сховається на мить, усі роздягнуться, зрадіють, а він на тебе - стрибі Почав кусать і кров морозить в жилах.

- Ет! Що мороз?!. В кожух сховайся та й сиди, а от од голоду сховайся!..

- Останній хліб ми доїдаєм... Що далі будемо робити?!

Х л о п ч и к. Я їсти хочу вже й тепер.

- Ми помремо всі з голоду...

- Не бійсь! До смерті ще далеко!..

- А знаєте, я чув, що можна жить любісінько травою і старості діждатись. Адже ж он живиться травою буйвіл, кінь, коза. Коли ми хліб увесь з'їмо, гайда усі на пашу!

- Ну, ти не смійсь! Пасися сам, коли не маєш чим трави наскубти... А нам Бог дав, крім рота, руки.

- Чого ви завелись?! Скажіть ви краще - хіба трава людині не завадить?

- Дарма! Привикнути до всього можна Авжеж! Як звикне буде жити

- Ми на зиму нагорнем гори сіна!

- Що? Й зимувати тут?! Та ми померзнемо.

- Хати збудуєм.

- А чим палити?

- Навколо - ліс! Палити є чим.

- Ішли вночі.

- В цім лісі завжди ніч - вночі і вдень.

В і н. Ні, ні! В цім лісі жить не можна. Дорогу треба нам шукати!

- Еге, піди та пошукай! Шукали ми доволі... аж ноги покололи...

- Я щоку розірвав.

- Я око виколов.

- А в мене брата задавив ведмідь.

- Піди та пошукай ведмедя.

- Спитай у його. Може, знає він, де простяглась дорога...

- Куди йому питать ведмедя? Він борсука злякався вчора.

В і н. Я не злякавсь! Мені здалось, що вовк ворушиться в кущах...

- Так ти б його за хвіст! Зідрав би з його шкуру, от і було б прикритись чим... А то поглянь, яка сорочка на тобі. Уся в дірках... Того тебе і дівчина не любе.

Д і в ч и н а. Це я? Так він же ще малий! Йому про це й гадати рано.

- І досі він за мамою сумує... Я чув, як раз вночі він кликав: "Мамо, мамо!"

- Ну, от! От, змалились! Чого сміятися, і що ви смішного в словах його знайшли? Коли б піти та пошукать, то, може б, і знайшлась дорога. Вона ж десь єсть, напевно.

- Дивись, який знайшовся оборонець! Ти свині з ним, бува, не пас?

- Це з тим, що борсука злякався?! У його батька не було свиней... У його батька був кобзар.

- Так він водив за руку батька!?

В і н. Смійтесь! Ваш сміх мене минає.

Д і в ч и н а. Мені тебе зробилось жалко... Я знаю, в тебе серце добре, як в дитини.

В і н. Жалко! Правда: дітей жаліти тільки можна.

Д і в ч и н а. Я іншого люблю. Мій молодий на цілий хутір швець. Усі до його йдуть. Поглянь, які мені він чоботи пошив! В інших вже давно побилися в дорозі, а в мене ще міцні, немов з колодки вчора зняті. А ти? Ти б що мені зробив? Ти так, як вітер! Сьогодні - тут, а завтра - там. Всі люде на роботі, а ти сидиш собі та граєш на сопілку. Неправду я кажу? Не сердься...

В і н. Так, так... Боротись я не вмію, і не дало життя мені у руки зброї... Я слабкий... Ах, я найслабший від усіх!..

Д і в ч и н а. Ти плачеш? Годі!.. Ну, дай, маленький мій, я слізоньки утру... Ну, веселіший став? Ну, заспокойся - не всій орлами бути!

В і н. Орлами буть! Сидіти з швайкою і шкуру колупать - невже це єсть літання попід небом?

Д і в ч и н а. Він не літає, він латає,- роботою він дужий...

В і н. Кому потрібно те, що він там щось латає?!

Д і в ч и н а. Тому, для кого він латає.

В і н. А той - кому потрібен? Гробакам?.. Орел! Орли літають над землею, орли з-під хмар клекочуть і, наче дзвоном, клекотом до себе кличуть. Одних з землі здіймають, другим запалюють серця, на третіх жах наводять!.. Твій швець не був ніколи в небі, твій швець нікого не здіймав з землі угору, нікого і не кликав...

Д і в ч и н а. Навіщо кликати йому, коли до його йдуть самі у хату люде?

В і н. Про лет у небі я кажу. У хаті ж ніде й крил розправить.

Д і в ч и н а. Зате сидіти є де. Тепло. Тихо. Громи там не гримлять і блискавки не палять.

В і н. Я не боюсь небес! Мої відкриті груди!

Д і в ч и н а. Зате землі боїшся. Тебе, пригадуєш, за щось ударив хлопець; ударив раз і другий, а ти замість того, щоб тут його схопити, стоїш собі та червонієш... А далі сльози - бризь! Кап, кап... До тину ти припав і плачеш...

В і н. Ет! Коли б могла ти глянуть в душу... Яке там пекло! А скільки всі оці, що завжди сплять, накидали каміння в неї!.. О, чом я не такий міцний душею, як вони?! У їх душа, як кремінь: б'єш крицею по ній, а з неї іскри ллються. їм очі зав'яжи на цілий рік, вони мовчатимуть, аби їм хліб було дістати можна вільною рукою. Удар їх батогом, вони не закричать від гніву. В очі плюнь і данім шеляг, вони тобі устами припадуть до рук... Вони міцні, душа їх - кремінь, а я слабкий. Мене стрілою ране навіть погляд злий...

Д і в ч и н а. Ну, що ж? Терпи! Не всім же буть міцними: єсть - камінь, єсть - вода.

В і н. Я спати не піду, не ляжу. Вже світає...

- Балакав з дівкою... Я чув усю розмову... Я чув, про що, ха-ха, орел наш клекотав! Ти знаєш, він орлом назвався дівці? Твій молодий мовляє що? Швець! А я - орел крилатий.

- Та ну? Ха-ха! Коли ми встанем ранком, я розкажу тобі про його матір. Вона й зимою ходила боса...

- Тому-то він, ха-ха, й не любе так шевців!

- От, дурень! Гляди, там ще ведмідь тебе піймає!..

- Та він злякається! Злякався ж борсука! Він вернеться через хвилину.

В і н. Ні, не вернусь!

- Про що говорите? Що сталося вночі?

- Та ось іде шукать дорогу.

- Від розуму не піде.

- Та що вам? Хай іде! Наколе ногу на колючку, прискаче зайцем дітям на утіху.

- Лягав би та заснув, а то всю ніч не спав, з дівчатами балакав.

- Ні, справді, ти ідеш? Кажу ж, наколеш ноги.

- Хіба пішов?

- Навіщо ж ви пустили?

- А як же ти не пустиш?

- А шкода: нікому зла він не робив.

- Всі молоді - гарячі. І я колись хотів іти шукать дорогу. Уже і чоботи озув.

- Чому ж ти не пішов?

- Та так зробилося одразу страшно.

- Чого б ти не схотів! Якби було тут видко.

- Нащо б тоді й шукать дорогу?

- Нащо?! Щоб вийти з лісу.

- А десь тропа тут, певно, єсть! Не може буть, щоб люде тут ніколи не блукали. В такому лісі всяк заблуде!

- Звичайно, тут не диво заблудити...

- А що, як він дорогу знайде?

- Ти думаєш? Ха-ха! Той дурень?..

- Чого він дурень? Не був він зроду дурнем.

- Ну, не кажи сього! Він з посміху ніколи не виходив.

- Багато треба людям, щоб сміятись! Піти не так, як ходять люде, або зробить не так, як роблять всі,- то й осміять тебе готові!

- А звісно: люде людьми.

- Мені здається, найде він дорогу.

- Чого тобі здається?.. Ходили ж і без його.

- Мені здається, він ніколи б не пішов, коли б не знав, що тут десь близько стежка.

- Мені здається, він її шукав давно вже і знайшов.

Д і в ч и н а. Коли б на землю він дививсь, то, може б, і знайшов, а то він дивиться угору. Збирається усе летіти.

- А крил не має.

- Малого й не стає... от шкода!

- Малого?! Ха-ха-ха!..

- Подумаєш! І не злякавсь піти у нетрі.

- Божусь, що він стоїть десь за кущем і нашу всю розмову слуха.

- Звичайно, в ліс злякається піти. Злякався ж вчора, кажуть, борсука?

- Чи найде він дорогу, а чи ні, а тут не можна довше жити.

- Ого, подумаєш, який знайшовся пан! Молив би Господа, що він створив тебе людиною і ти сидиш між нами, а не вартуєш псом майно абощо.

- Я вартував не раз у пана. Собака спав, а я ходив і прислухався. А це... життя хіба? Хіба я про таке життя раніше марив?

- Хо-хо! Чого ти в дідька забажав!

Д и т я ч и й г о л о с І. І я про інше марив.

Д и т я ч и й г о л о с II. І я.

Г р у б і г о л о с и:

- Це не життя - прокляття!

- Тюрма якась!

- Печера.

- Та це тобі почулось.

- І я мов чув.

- Це він кричить! Ій-богу, він.

- Він нас знайти не може.

- А може, він попавсь ведмедю в лапи та кричить - рятуйте.

- Він нас шукає... Агов! Гу-гу!

- Гу-гу! Гу-гу!

- Ми тута!

- Ми ось де!

- Ага, знайшов? І сам тепер не радий!

- Ого, ого!

- Іди сюди!

- Піти б йому назустріч: піймав він, може, що... не донесе, не вдерже.

- Ходімо ближче.

- От ще - іти! Його ніхто не посилав,- хай сам же і шукає.

- До його - чуєте? Він кличе нас. І як його вовки не з'їли?

- І не злякавсь! Відважний!

- Він, може, порося піймав та рота затулив йому, щоб свині не почули. Піду йому назустріч: цікаво дуже глянуть.

- А що таке?

- Що сталося? Кажи мерщій.

В і н. Вставайте всі! Ні, всі вставайте!

- Та ти кажи: ми й лежачи почуєм.

- Занадто ти ще молодий, щоб нам, старим, вставати. Він. Не стану я казать, поки не встануть всі, не стану!

- Дивись, який гарячий! Божевільний!

- Давайте встанем. Га? Устанем?

- Доведеться...

- А що ж? Хіба нам важко?

В і н. Брати мої! Я радість вам приніс велику. Я радість вам приніс! Сам Бог навів мене, брати мої, на стежку.

Г о л о с и:

- На що? На стежку?! Не може бути! Ми скрізь тут навкруги шукали, ми всі шукали й не знайшли. Хто з нас шукав?

- Ось я шукав.

- І я шукав.

- Та ти ж далеко не ходив,- за кущ пішов, постояв, а зараз кажеш, що шукав.

- Та й ти, коли на те уже пішло, і ти далеко не ходив. Ти навіть під кущем заснув!

В і н. Брати мої, тропа!

- Яка тропа? Тобі приснилось, може?

- Нащо даремно нас підвів з землі? Я встав, мовляв, якесь там диво сталось: кілком убили звіра або козу піймали у тенета.

- І я чекав якогось дива...

- І я чекав.

В і н. Брати мої, тропа! З цього страшного лісу, де вічна ніч стоїть, вона веде у день рожевий, вона веде до сонця! Брати мої, до сонця!

- Сусіде, ти бачив сонце?

- Ні, але мені казали, що сонце єсть.

- А я вві сні його колись угледів - сяє!

- А я раз зліз на дерево високе, а вітер як хитне гілля дерев, мені в очі так і ударив промінь. Я б, може, і осліп, так баба чимсь мені присипала обидва ока, і все пройшло.

В і н. Що кажеш ти? Я бачив сонце і дививсь на його. Очам воно дає єдину втіху. Ходімо ж ми назустріч джерелу утіхи!

- Ти сам іди, а ми і тут свій вік як-небудь доживем.

- На те живем, щоб вік дожити.

- До сонця кличеш ти,- для нас дорога це далека, а от як з лісу вийдеш ти і день ясний угледиш, вернись до нас та й нам розкажеш. А то ми чуєм: день та день, а де він - нам ніхто не скаже.

В і н. Брати мої! Зоря зійшла над нами!

- Яка зоря? Він божевільний зовсім!

- І я не бачу.

- Постійте: чому це він усе говорить? Тут є старші від нього.

М о л о д і г о л о с и:

- Нехай! Нехай! Слова його як струмінь ллються.

- Вони дають якусь надію.

- Вони на серце падають.

- Вони знімають гніт з душі: мені немовби легше стало.

В і н. І я вас поведу до світлої мети: тропа веде до неї. Що тут тропа лежить, про це я знав ще змалку. Мені казав один мандрівець, що той, хто вперше йшов по ній, щоб не згубить її, ішов і сіяв мак червоний! І я дві квітки сам знайшов.

- Знайшов?! Ану, квітки нам покажи.

- Про мак давно ми чули.

- Ти б нам квітки приніс та показав, щоб ми могли пойняти віри.

- Про мак, звичайно, всі ми чули.

- То та тропа хіба лежить в долині? Вона по горах в'ється!

- То, може, ця тропа й на гори вийде.

- А може, й так.

- Ти мак нам покажи!

- Еге, ти мак нам покажи!

- Дивіться: мак! їй-богу, мак...

- Справді мак?

- Або я сплю, або квітки я бачу.

- А дайте гляну я.

- Постій! Не всім же зразу.

- Який целикий!

- Який червоний!

- Як кров.

- Як кров.

- І пахне кров'ю.

- А ось на боці теж. Ось гляньте на сорочку!

- Це та тропа!

- Постійте! Що ви?!

- Це та тропа!

- А гляньте, квіти свіжі.

- Мені здається, що вони зів'ялі.

- Свіжі, свіжі!

- Живі, живі!

- Ми підем з ночі.

- Ми вийдем з лісу.

- Ми вгледим ранок.

- Ми вгледим сонце.

- Ми вгледим день.

- Ми вийдем з лісу.

- Та що це ви?! Куди іти?! Хіба забули ви, як важко йти, як страшно.

В і н. Я поведу вас, я йтиму перший. Ви візьмете кілки, а я розкрию груди і вільними руками терни колючі буду розгортать. Там день, блискучий день, я бачу, і ви, ви всі мене не зможете спинити.

- Я вже старий і вже гаразд не бачу,- він справді дужий, молодий?

- Погляньте, як у його очі блискають, неначе в вовка.

- Якою міццю дихають слова!

- Він не злякається.

В і н. Розбийте груди і серце викиньте моє голодним псам, коли я світло дня не вгледжу. Коли злякались ви, я сам піду з надією за руку!

- А це ж, здається, той, що раз колись злякався борсука?..

- Мовчи, ти знаєш там багато!

- Хіба не бачив ти, коли він сам пішов у нетрі? А перед сим хіба не чув ведмежого ти реву?

В і н. Хай грім мене ударе, я впаду без крику, хай ляжуть на тропі, я перейду по їхніх спинах. Я не боюсь нічого.

- Який він сміливий!

- Який відважний!

- А може, це не він, а може, це другий?!

- Хто? Він заплаче? Тобі приснилось, може?

Д і в ч и н а. Ні, Ні! Я бачила сама, як він вночі сьогодні плакав.

- Запорошив він, може, око.

- Упала, може, з гілки вранішня роса.

- Роса, роса, звичайно, впала.

Д і в ч и н а. То т?к мені здалося?! Ти... не плакав?1

В і н. О, коли б міг я плакати і ублагати вас слізьми покинуть ліс великий! О, коли б міг я іскрами вогняних слів своїх цей ліс проклятий запалити і вам одкрити небо!

Д і в ч и н а. Адже ж ти той, що любиш так мене?

В і н. Коли б я міг потоком сліз своїх невпинних з корінням вирвати дуби столітні і вам блакитний обрій показать... Я плакав би...

- О, як він любить нас!

- Як жалує він нас...

В і н. Брати мої! Зійшла зоря над нами. Заблисла нам мета. А ще недавно так ми сном глибоким спали і вірити не вірили в ніщо. Життя було для нас повільним умиранням. Родились ми на те, щоб в той же день почати умирати, бо смерть була для нас не гірша від життя. Тепер же будем жить на те, щоб жить. Тепер горіть на те, щоб дужче розгорітись. Яке велике щастя!

- Він справді ту тропу знайшов, що вдень виводе з лісу.

В і н. Яв Казку вас веду, брати мої, у Казку! Там день, там сонце золоте!..

- Так він веде нас в Казку?

- А ти не чув?! Він нас веде у Казку.

Д і в ч и н а. Мені колись казали, що в Казці тій живуть крилаті люде. По двоє крил у кожного і навіть у дитини. Я дуже хочу вгледіть Казку.

- Не знаю... я іду.

- І я іду. Я нізащо тут не лишуся.

- То, може, й ми, стара, помалу підемо за ними?..

- Авжеж... подибаєм. На старість, може, сонце вгледим.

- То всі йдемо?

Г о л о с и. Усі, усі, усі!

В і н. Світає! То ранку чистого пробивсь крізь хмари листу усміх дивний і нас, стріваючи, вітає. Привіт тобі, прекрасний ранку! За всіх братів прийми від мене привітання.(Вдаючись до юрби). А ви... вже на ногах?! Ви вже готові йти за мною? Я бачу - все лахміття ви забрали! Покиньте все: нас ждуть там оксамити!

- Оксамити!

- Оксамити!

- Покинь!

- Покинь!

- Покиньте!

- Ні, краще все давайте в купу зложимо. Коли б, не дай нам Боже, не дійшли, повернемось назад і розберем, хто що зоставив.

- Чого ми вернемось?!

- У ліс вертатись знову?!

- Ти божевільний!

- А може, він сказав і правду?

- Може, й правду.

- Спитай у Його.

- Скажи: невже ми можемо сюди вернутись знову?

Ліс. Удосвіта. Він. Дівчина. Юрба. Троє молодих, подібних один до другого, стоять ліворуч.

О к р е м і г о л о с и з ю р б и:

- На дереві, що зламано вітрами, він сів з подружжям відпочити.

- Звичайно, ні. Та ми не будем їх і ждати. Вони і так дорогу знайдуть: ми ж слід лишаєм за собою.

- Коли б спитать в його: як він гадає про калік.

- Не заважай йому сидіть і спочивати: він цілу ніч ламав гущавину проклятих нетрів. Він сам ходив туди, куди б із нас ні один не пішов.

- То, може, він, а не вітри, і дерево зламав?

- Це не по людській силі.

- А ти хіба у нього силу міряв?

- Я сам своїми вухами сьогодні чув, як щось у лісі затріщало. Здавалося, зірвались тисячі якихсь звірів і понеслись, злякавшись, в нетрі.

- То він зламав, я в цьому певен.

- Я це й раніше знав.

- Невже зламав такого дуба? Яка ж у його сила!

- Він демон!

- Він пророк!

- Він був, я певен в тому, був у Казці.

- Щоб так дорогу знати, то треба бути вже не раз у ній.

- Він нам не раз казав про неї і раніше.

- Невже він з Казки? Чому тоді він крил не має? У Казці всі крилаті.

- А ти хіба дививсь, чи єсть у нього крила? Коли б він сам хотів побути в Казці, то, може б, він давно вже полетів, але він хоче всіх нас вивести із лісу.

- А ось тепер чомусь не бачу я тропи.

- Не бачиш? Як же так? Ану, приглянься краще!

- Хоч око виколи - не бачу.

- Невже тобі не видко, що на ній трава хоч і росте, а ніби чимсь прибита...

- Але ж і праворуч, і ліворуч трава прибита. Чому ж ти думаєш, що сарни не могли ходити тут і пастись?

- Ось він іде... Ми можемо його спитать самого.

- Навіщо там питати? Ні ліворуч, ні праворуч не вів він нас ніколи.

- А все ж спитай Його, спитати можна.

- Спитати можна.

- Підходить він, підходить... Нащо питати? Нащо питати? Хіба не знає він, куди веде нас?!

- Я не казав сього, я не казав сього. Звичайно, турбувать не варто. От я тепер вже виразно дорогу бачу. Так, так вона іде... он, он куди!.. Ах онде-де зникає...

- Ха-ха! А ти казав, що сарни походили.

- Я не казав, я не казав... То вам почулось.

- Він знає все.

- Він баче все.

- Він пророк.

- З ним Бог говоре.

- Він буде в Казці королем.

- Він, може, й є король, і тільки зняв корону.

В і н. Отут поправ. Щось ніби в голову вп'ялося кігтями.

Д і в ч и н а. То, мабуть, терен. Найбільше він до маку підійшов. У терну кучері такі ж, як і у тебе.

- Погляньте,- він в короні!

- Я вам казав, що він король.

- А я давно корону в його запримітив.

- Вона з живих квіток!

- Не з золота, не з срібла.

- Не з каменю морського.

- Я бачу лист терновий у короні.

- Терновий лист?! Навіщо терен здався?

- Поранити колючки можуть.

- На те, щоб квіти не зів'яли...

- Він король.

- Він пророк.

- З ним Бог говоре.

- Він нас веде у Казку.

- О Боже мій! Із лісу, що давив нас, що небо чисте застилав, ми вийдем наостанку!..

- Ми вгледимо блакить небесну.

- Ми вгледимо проміння сонця.

- Надивимось на світ Господній.

- Життю всю душу віддамо.

- Як солодко віддати душу!

- Як радісно умерти в щасті!

- Як радісно згоріти в ньому!

В і н. О, радісно! Сказав ти правду. Коли у тебе сил остануться краплини, візьми і кинь в них іскри серця: нехай горять! Вогонь тобі осяє цілий світ, зогріє все в твоїй душі холодній, і ти на мить одну таке зазнаєш щастя, якого ти не зміг зазнати за все життя своє нудне і сіре.

- Правда.

- Правда.

- Правда.

- І я горю.

Д і в о ч і г о л о с и. І я горю. Душа моя, що мерзла в холоді життя, немов одтала, і з-під снігів її пробились трави.

- В моїй душі квітки неначе розцвіли.

- В моїй - пташки защебетали.

- А у моїй замаяли мов крила. От я іду, а в грудях щось літає. Я серце, думала,- коли прислухалась - не серце; насилу догадалась.

В і н. Згоріть в житті - єдине щастя! І ми всі горимо, як факели вогняні. Погляньте навкруги! Хіба не бачите, що стало вже ясніше, що ніч страшна боїться нас і гине. То наші душі і серця горять і ніч осяюють собою. Хай з нас хто-небудь догорить і згасне: йому позаздре небо! Бо він згорить щасливий. І, умираючи і догоряючи, він буде знати що, може, через рік в цім лісі хтось, блукаючи, угле- де труп його зотлілий і скрикне радісно: "О брате мій! Ти йшов на те, щоб в огні згоріти, ти йшов на те, щоб влити віру в мене; сказати, що і ти ішов, що тут, де ти погас, лежить дорога з лісу. О брате мій, ти не погас - ти і тепер гориш, як стовп вогняний, ти і тепер показуєш дорогу. О брате мій! Прийми ж уклін від мене! Нехай ім'я твоє не сходить з уст людських вовіки". Так скаже той, хто заблудив у лісі, так скаже той, хто стратив віру і знайшов. Брати мої! Хто келих чистого життя не розливав поволі, а випив зразу, хоч навіть і упав, той не умре вовіки, той все віддав життю, що міг віддати.

- Учителю! Що нам робити? Ось жінка плаче: її дитина захворіла і умерла. Ніяк її тепер розважити не можем.

В і н. Утішся, мати! Не ти одна,- ми всі його згубили, його ми всі дорозі в жертву принесли. Ти ж стратила найбільше. Ти в жертву принесла єдину втіху. Чолом тобі від нас! Прийми ти, мати-страднице, від нас уклін найнижчий. . Брати мої! Раз діти умирають, то ми вже близько біля Казки!.. Ось ще ясніше стане, а там і сонце заблищить і задзвенять пісні вітання. Брати мої! Утіште матір хвору, візьміть її під руки і ведіть. Утіште її, сестри... . Тепер пов'ється стежка вгору. Далека путь, закидана камінням. Немов хтось не хотів, щоб люде йшли у світле царство дня, і по дорозі скрізь розкидав гострий камінь. Але угору!

- В царство дня.

- На сотні.

- Крізь ліс у його очі бачать.

- Який би ліс густий не був?!

- Горять у його очі.

- Горять.

- Страшні вони: як стріли ранять.

- Учора тигр хотів уже накинутись на його, а він блиснув очима, і звір, як ранений, поповз у корчах в нетрі.

- Я бачив, як очима він сьогодні барса прикував: до ніг його припав страшенний барс і так лежав хвилину, мов зомлілий.

В і н. А хто хотів би ліворуч узяти, то, за гілля хапаючись, ще не доходячи верхів'я, угледіти вже міг би відблиск Казки.

- А Казка ж де?

- Хіба в долині Казка?

Х л о п ч и к. Хіба в дорозі нам ще кручі будуть?!

Ю н а к. Я перший перейду потік.

Д р у г и й. А як потонеш?

П е р ш и й. Як потону, життям своїм життя другого урятую.

В і н. Брати мої! Де жертви, там і перемога, і всі ви знаєте, що нас чекають жертви.

- Ми знаємо.

- Ми всі на їх готові.

- Гаряча кров зогріє нас в дорозі.

- Гаряча кров напое нас в дорозі.

- Гаряча кров в собі відіб'є нам проміння Казки.

В і н. Гаряча кров, брати мої орли, посіє мак на пройденій тропі. Той мак довіку не зів'яне, і кожний, хто піти захоче в Казку, ітиме доти, аж доки цв.іту стане! Я вірю вам, я вірю в вашу силу! Коли ж її у вас не стане і йти не зможете ви далі, скажіть мені, я гори розстелю, і ви по рівному за мною підете тоді.

- Він гори нам розстелить.

- Ми гір не боїмось.

- Несуть нас крила.

В і н. Брати мої! За мною ж! Вище! Далі!

- Ах, ти сидиш.

- У тебе вид біліш від крейди. Ти утомився? Занедужав?

- І можеш думать ти, що він би міг тебе роздерти?

В і н. Все може бути.

- Ах, що ти кажеш, що ти кажеш! Мене твої слова косою підтинають... Тебе ніхто не подолає.

- Коли ми вийдем з лісу?!. У мене ти питаєш?!

В і н. У тебе, так, у тебе. Скажи, ну як тобі здається?

- А ти (встає), а ти хіба не знаєш?

В і н. Я? Я... Знаю я, я знаю, ну, а ти?

- Нащо тобі мене питати? Раніш ти не питав нікого. Ти вів нас, а ми йшли і вірили тобі.

В і н. А ти тепер не віриш?

- Я не кажу сього, але мені хтось немов камінь наложив на плечі. Я далі йти уже не можу. Я упаду, я падаю... Я ляжу, я стомивсь... .

В і н. О брате мій! Устань і вір: не зайде сонце ще за гори, як ми угледим Казку.

- Сьогодні будем в Казці? Сьогодні?! (Підводиться і знову опускається). Ні, я полежу трохи, я стомивсь. (Падає біля його ніг).

- Що ти сказав?

В і н. Нічого... то так... я сам собі.

- Так важко... Я засну... Коли ви будете іти, мене лишіть! Я мушу відпочити, я вас догнати встигну.

Д і в ч и н а. А ти, мій соколе, мене чекаєш? Яка я рада!..

В і н. Я змучився... ішов... боровся... Я подумав... ах, я подумав...

Д і в ч и н а. Ти змучився...

- Ти змучився...

В і н. Скажи мені... Скажи мені... Учора ми... Учора тут ми не були?

- Дрижить у його голос...

Д і в ч и н а. Чого твій голос так дрижить? Ти, може, хворий?

В і н. Учора тут ми не були?

Д і в ч и н а. Ти, може, був, а я прийшла сюди сьогодні тільки.

В і н. Ти дерева цього не бачила ніколи?

Д і в ч и н а. Не бачила ніколи.

В і н. То, значить, так мені здалося... Ми далі йдемо?!

Д і в ч и н а. А ти... А ти... думав, що не... далі?

В і н. Ні, ні... Я так і думав... і думав так, що далі.

З д о л у н е д у ж и м г о л о с о м:

- У мене він питав: коли ми дійдем в Казку? Слова його мене, як стріли, підтяли. Я з місця встать не можу.

- А де його корона?..

В і н. Корона де?.. Не знаю. Я, може, в нетрях загубив її.

- Він загубив корону.

- Скажи, коли ми будем в Казці? Ти ж був, ти ж знаєш.

В і н. Я знаю... був... Я знаю...

- Ну, так кажи, чого ж мовчиш?..

В і н. Мені здається...

- Скажи, коли ми будем в Казці?

В і н. Принаймні... Мені здається, що сьогодні.

- Йому здавалось і раніше... Хе-хе-хе!

В і н . Хто смів тут зараз засміятись? Чий голос тут мені над ухом продзвенів? Комар, чи що, хотів мене злякати сміхом? Я грому не боюсь! Ти чуєш?.. . І смерть... останній мій тріумф на світі!..

- Я не казав нічого. То ти спитав у мене, чи скоро ми у Казку дійдем. Я відповів тобі, що я не знаю. Хіба я можу знати? Я тільки йду і сам не знаю, як іду. Мене несуть немов великі крила.

- І я нічого не казав. Твій голос задрижар, я усміхнувсь несамохіть.

В і н. Коли несеш ти жертву Богові, не личить усміхатись.

Д і в ч и н а. Він усміхнувся мимоволі,- прости йому.

- Ідуть, надходять... Ходім назустріч їм.

- Ми їм розкажем те, що чули. (До дівчини). А ти останешся?

Д і в ч и н а. Я... останусь.

Д і в ч и н а. Ніхто, ніхто... То так тобі почулось.

В і н. Ні, ні! Я чув, що хтось сміявсь злорадно.

Д і в ч и н а. То так тобі, соколе мій, почулось.

В і н. Ти знаєш, що мені здалось? Мені здалось, що ми йдемо, йдемо вперед і знов вертаємось туди, відкіль і вийшли. . Ні, ні, зовсім не те мені здалося. (Тиша). Мені здалось, що я себе дурманом обпоїв. Ні, знов не те... (Тиша). Немов усі, що йдуть за мною, не ідуть... (Тиша). Немов усі сміються тільки з мене...

Д і в ч и н а. О мій улюблений! Хто сміє насміхатись?!.

В і н. Ні, я не те хотів сказати... Мені здалось, немов уся юрба іде за мною, щоб подивитися на мене, як на чудо. І це не так, і це... не так... Ну, зрозумій... Мені здалось, що я лежу і сплю, мені ж якийсь солодкий сниться сон. І ось тепер, і ось тепер мені усе єдиним сном здається.

Д і в ч и н а. Я й досі не сплела вінка тобі,- ламаються квітки. Пелюстки облітають, а стебла все ламаються.

В і н. Ні, ні, це так...

Він сидить замислений і слухає співи. Співи згодом стихають, і розтинається сміх. Прислухається, встає. Поволі в йому прокидається сила. Він виростає, гордо відхиливши голову назад, стоїть і жде. Регіт наближається, і юрба ввалюється на сцену. У одного на високому кілку Його корона. Юрба, угледівши Його, спиняється і мовкне. Опускається кілок з короною. Страшні обличчя ховаються. Декілька хвилин тиша.

- Нам сказали, що ти не знаєш, куди іти.

- Нам сказали, що ти згубив корону. Ми знайшли.

- Нам сказали, що королем не був ти зроду.

- Нам сказали, що ми не вийдем з лісу!..

В і н. Хто вам сказав? Хай вийдуть ті і ще раз скажуть.

- І я, хоч забожусь, і слова не казав такого.

В і н
(підвищеним голосом). Хто смів казать в той ранок чистий, коли ось-ось ми вгледим браму Казки? Хто смів цей ранок затуманить?

- Він плаче?

- Він плаче...

- Він плаче! Ха-ха-ха!

- Він нас боїться, а ми ішли за ним! Ха-ха-ха-ха!

В і н. Так ви не йшли за мною? Ні? Так я не вів вас?! Ні?!! Я божевільний?!

- А ти... ти думав, що ішли? Ха-ха-ха-ха!

- Ха-ха! Король! А ти і досі думаєш, що ти король?!

В і н. Хто... думає?!

- Уже ж не ми.

- Уже ж не ми!

В і н. Так ви не йшли за мною? Я вас не вів нікуди?

- Ти ще питаєш нас?

- Та годі з ним балакати! Назад! Рушаймо на домівку

- Ходімо навпростець! Ось я дорогу знаю.

- Ні, краще я...

- Давайте я попереду піду! За півгодини доведу вас.

- Ось він нехай попереду іде... ось... він.

- Король! Король! От так король!

- Ведмідь злякається такого короля!

- Ха-ха-ха-ха!

В і н. Страховища! Хто ж ви? Ви привиди?

- Ми привиди?

- Ми привиди? Хто привиди?

- Ти привид сам!

В і н. Розбили голову... Розбили голову... Я умираю... Я умираю...

Д и т я ч и й г о л о с з г о р и.

- Хто там?

В і н. Я умираю... Я умру...

Х л о п ч и к. Ти хто такий? Ти впав? Розбився?

Х л о п ч и к. Я - хлопчик!

В і н. Чого ти тут? Як міг зайти в такі ти нетрі?

Х л о п ч и к. Я був тут на узліссі, коли - твій стогін чую. От я й пішов на голос.

В і н. Ти на узліссі був? Ти кажеш - на узліссі?.. Що ти кажеш?..

Х л о п ч и к. Із Казки я прийшов, щоб зірвати папороть розквітлу. Тут, на узліссі, щодня розквітлу папороть знаходять, а іноді цвіте їх сила! Тоді весь ліс здається в золотім вінку.

В і н. Тут Казка, кажеш ти?!.

Х л о п ч и к. За лісом зараз Казка.

В і н. Тут ліс кінчається?

Х л о п ч и к. Кінчається тут зараз.

В і н. За лісом - сонце?

Х л о п ч и к. Сонце. У Казці завжди сонце.

В і н. Сонце!!. Не вірю я, ти - привид!

Х л о п ч и к. Ну, глянь: я гілку відхилю, і ти дорогу вгледиш. (Відхиляє гілку, і цілий поток сонячного проміння ллється через просвіт і вривається на сцену). Ти бачив браму Казки? У золоті вона горіла.

Х л о п ч и к. Твого вже голосу ніхто почуть не зможе.

Більше творів Олександра Олеся на нашому сайті:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр олесь

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
по дорозі в казку

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
етюд на 3 картини

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Олесь. "По дорозі в Казку". Етюд на 3 картини (читати, завантажити, слухати)

# data[].attributes.attachment_link.description
Завантажити текст драматичного твору Олександра Олеся "По дорозі в Казку" (txt.zip) О к р е м і г о л о с и з ю р б и. - Сьогодні тепло так, що можна не вкриватись. - Гляди, щоб вранці бігать не прийшлось та грітись. - А так! Мороз одурювать уміє...

# data[].attributes.headline
Крок 7. Аналіз поезії "О слово рідне! Орле скутий!

# data[].attributes.subject
Крок 7. Аналіз поезії "О слово рідне! Орле скутий!

# data[].attributes.body
1. Прочитайте поезію http://poetyka.uazone.net/oles/oles34.html
2. Складіть паспорт твору.
3. Чому на Вашу думку автор називає мову "орлом скутим".
4. Чому "слово рідне" кинуте чужинцям на сміх і хто в цьому винен?
5. І з чим поет порівнює мову і чому?
6. Які художні засоби є у творі і чому?
7. Поясніть вираз "розлетися Дощами судними над ним".

# data[].attributes.attachment_link.title
🔴 Олександр Олесь «О слово рідне! Орле скутий!..» | Вірш

# data[].attributes.headline
Крок 8. Перевірте опановані знання, пройшовши тести.

# data[].attributes.subject
Крок 8. Перевірте опановані знання, пройшовши тести.

# data[].attributes.attachment_link.title
Увійдіть або зареєструйтесь | Prometheus

# data[].attributes.headline
Крок 6. Аналіз твору "Чари ночі" 

# data[].attributes.subject
Крок 6. Аналіз твору "Чари ночі" 

# data[].attributes.body
1. Як сказано у вірші про минущість людського життя? Чи погоджуєтесь Ви з поетом?
2. Чому навесні не лише люди, а й усе живе в природі прагне любові? Знайдіть рядки в поезії, які підтверджують Вашу відповідь.
3. Який прийом використано в рядку? Знайдіть рядки. Яка мета використання такого прийому?

# data[].attributes.attachment_link.title
М. Вороний, Олександр Олесь. Онлайн-курс з підготовки до ЗНО "Лайфхаки з української літератури"

# data[].attributes.headline
Крок 4. Робота з поезією. Прочитайте поезію "З журбою радість обнялася". 

# data[].attributes.subject
Крок 4. Робота з поезією. Прочитайте поезію "З журбою радість обнялася". 

# data[].attributes.body
Створіть паспорт твору.
Дайте відповіді на питання:
1. Про що йдеться  в поезії?
2. Яким настроєм перейнято вірш?
3. Назвіть контрасти, що протиставляються в поезії: журба - радість....
4. Які художні прийоми використано у творі? Проілюструйте рядками вірша.
5. Про що свідчить економність у використанні худодніх засобів?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олександр Олесь

***

З журбою радість обнялась...
В сльозах, як в жемчугах, мій сміх.
І з дивним ранком ніч злилась,
І як мені розняти їх?!

В обіймах з радістю журба.
Одна летить, друга спиня...
І йде між ними боротьба,
І дужчий хто - не знаю я...

Джерело: Бібліотека школяра. Поезія. "Наукова думка", К., 1998.

# data[].attributes.attachment_link.description
Олександр Олесь *** З журбою радість обнялась... В сльозах, як в жемчугах, мій сміх.І з дивним ранком ніч злилась,І як мені розняти їх?! В обіймах з радістю журба. Одна летить, друга спиня...І йде між ними боротьба,І дужчий хто - не знаю я... Джерело: Бібліотека школяра. Поезія. "Наукова думка", К., 1998.