# data[].attributes.attachment_link.title
פרופ׳ יובל נח הררי בהרצאה על דמוקרטיה, דיקטטורה וחופש אקדמי - 19.3.23 - האוניברסיטה העברית

# data[].attributes.attachment_link.title
מאגר פורום חינוך לזכויות אדם

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Can any design award really validate a designer's experience? Might exposure be a scourge to creative work? Does a chasm between 'good' and 'bad' design really exist? We've talked to jury members of design competitions like TDC, A' Design Award, Awwwards, the Latin American Design Awards and stopped over at the International Council of Design-to find out how they approach questions and controversies about design contests.
Responses by:
Ksenya Samarskaya, a multi-disciplinary designer and creative practitioner. Samarskaya is the Managing Director of the Type Directors Club, Board Member and United States Country Delegate for ATypI, and member of AGI. She has judged numerous design competitions, including ADC/The One Club, Communication Arts, D&AD, Spark, TISDC, and TDC.

Alejandro Lazos, Creative/Design Director based in Buenos Aires, Argentina; co-founder of intacto.com, ex-Partner and Creative Director of MediaMonks BA; Awwwards jury member since 2012.

Gabriel Birnbaum, a designer and research scientist based in San Francisco, USA; a product designer for Substack, ex-developer for Plasma.jl; A' Design Award jury member.

Tatiana Egoshina, everywhere-based multimedia designer; a communication designer at Readymag. She judged the Latin American Design Awards in 2021.

Ana Masut, Director General of the International Council of Design, the world's largest representative of professional designer entities headquartered in Montreal, Canada. The Council's mission is to increase recognition of the value of design, to elevate global standards of design disciplines, and to improve the situation of individual designers everywhere.

Lazos: I think the main mission of design contests is to recognize the best work in the field, move the boundaries to the limit and contribute to the evolution of design-but I wouldn't say that a design award is a way of validating one's experience.

Winning an award is a team effort. There are so many team members whose work makes a design into a cohesive piece, including developers, animators, illustrators, project managers, etc. So the most important thing is to work in the same direction, from a shared vision within the team.

The most important thing is to work in the same direction, from a shared vision within the team.-Alejandro Lazos

Egoshina: Sometimes your works may simply not fall under the contest's terms, which doesn't make it out of place. The Readymag Websites of the Year award included website performance as a judging criteria this year, so we had some design works that failed just in terms of loading speed. But that definitely doesn't define a designer's work and especially their experience.

Your unique artistic approach is another consideration. One of the contests I judged required participants to draw a "wise" poster. It's not an easy task for all designers to come up with an idea, write a copy, etc. That is, a designer can be irreproachable at solving business problems and finding design solutions, but here they have to come up with a problem themselves.

What benefits can winning a design award offer?

Samarskaya: For a newbie-it expands your network and builds name recognition. It then slowly (or sometimes quite rapidly) starts opening doors to other opportunities. For a seasoned pro-I think staying relevant is just as important. Design is culture and communication. It's not a problem you solve once and then it's over. As culture changes, it's a great way to keep one's ego from getting the upper hand, by checking in to see if the work still resonates with the current generation.

Design is culture and communication. It's not a problem you solve once and then it's over.-Ksenya Samarskaya

Birnbaum: Although we ought to do good work regardless of awards, these contests serve as a signal that you are a good designer within and beyond the industry. I could list several practical benefits as well. It can help with expediting immigration and even negotiating a better salary with established companies.

Masut: That depends very much on the Award. Some awards give cash prizes. Others raise the winner's profile. Some end up costing more than they give. I would say that if the award is well done and has a good reputation and high standards, then winning the award could provide publicity and connections-but this is not a given.

Working for exposure can be a burden on creativity. How does that relate to the motivation to take part in design competitions in your mind?

Samarskaya: Not all exposure is the same, right? A client profiting off of bespoke labor (while exposing you to their network of similarly aligned cheapskates) doesn't get a designer very far in terms of progress. On the other hand, having work that you've already created and are proud of get a wider audience, having it recognized by your peers-especially those whose career you might want to emulate-that is a very different type of exposure. There's useful attention, and negative attention, and there are different levels of effort in exchange for said attention-right? It's not a one-size-fits-all situation. Being catcalled is not the same as a crush writing you back.

There's useful attention, and negative attention, and there are different levels of effort in exchange for said attention-right? It's not a one-size-fits-all situation. Being catcalled is not the same as a crush writing you back.-Ksenya Samarskaya

Masut: There is nothing wrong with receiving 'exposure' per se. The issue is to create work without remuneration. If the designer has been adequately paid to create the work by a client-as all designers should be-then the "cost" of the submission is just the time to submit the work and maybe a submission fee. If that fee is reasonable then it is not a problem to contribute for the possibility of 'exposure.'

Lazos: Sometimes the ego can drive us to focus only on the glory of winning awards. But I'd choose to think of it as a positive exposure that can inspire others, motivate your team and bring more business opportunities.

Egoshina: I'd say that exposure to design figureheads and colleagues you admire, and belonging to the community, often drives creative work-and it is totally understandable. I remember applying for a design competition when I was a student in 2015-2016. Back then, it was both fun and important to have your work evaluated not only by your teacher, but by designers from the wider world.

Some say that those who represent a large corporation have a better chance to win in design competitions. Do you agree?

Samarskaya: Definitely not. Corporations may try to up their luck by entering the work in various categories. Or corporate production budgets can allow a campaign to exist in multiple formats which might seem more impressive. But this isn't something I have experienced much at the TDC since the judging criteria is specifically about type, or the use of type, so judges aren't considering these external factors. And to counter the idea that large corporations get an edge, there are also definite advantages that independents and smaller studios have: their work is often braver. They take more risks and are able to produce more innovative work, which other creatives who are judging place a high value on.

Birnbaum: Much of the work done at the heart of large corporations is not all that interesting. Their design space is more about optimizing what already exists, often in small increments constrained by testing. This is extremely useful for businesses and it helps designers develop rigor, though its value as design work is not necessarily the main idea.

Masut: I would say that this is invariably true for awards with high entry fees. There are many well-known awards that are in fact money-making schemes. The cost to enter, cost to advance and then the cost to accept (and have the right to promote the winning of) the award are so exorbitant that only companies with high marketing budgets can afford to enter. These are not respectable awards in our estimation, because they are not rewarding design value as much as deep pockets.

What do you think about the sometimes prohibitive award fees in the industry?

Birnbaum: I think there shouldn't be award fees at all. Or very small, just to eliminate the least interested participants.

Lazos: It all depends on how you approach costs: as an expense or as an investment. In my opinion, a design competition is the same investment as an advertisement to show your creative power.

Samarskaya: There's definitely a range of fees associated with competitions, but that also speaks to different competitions existing for different communities. Advertising competitions can range from hundreds to thousands, which for an agency isn't much, but that's also not been my wheelhouse. At TDC we're regularly discussing and reworking our fees, making sure that the prices are approachable for independent designers and smaller studios, and thinking through how individuals in different circumstances might experience them (our international Advisory Board is regularly helping bring in new perspectives, and we've introduced a steep global price parity this year with half of the world's nations receiving 60% off, and another quarter getting 20%). On the other end of the spectrum, free competitions exist (often for students)-but those require significant government funding, and are incredibly large machineries because they simultaneously have to navigate how to process the hundreds of thousands of entries they receive, most of which don't ever make it in front of the judges whose name they tout.

Should we judge good design by clearly defined metrics of formal or aesthetic considerations, or by considerations that are more difficult to quantify?

Samarskaya: I think that is one of the more valuable outcomes of competitions, that every year the judges that come together have to really grapple with those questions (which is also why getting a diverse and diligent set of individuals to judge is so important!). It's never just about formal qualities, so a lot of heavier criteria is also debated. Where does this work fit in the greater culture? Which direction does it move the industry? What is the responsibility that comes with recognizing it in terms of precedent? The judges I've been around take the honor very seriously, and there's a lot of debate and self-reflection on the state of the industry-in addition to the specific work being discussed.

Masut: The Council would argue that you should judge those things and also the merits of the design socially, culturally, economically and environmentally. We define ' good design ' this way. A design that is functional and has a 'wow' factor, but that is terrible for the environment, should simply not exist. We think that designers have a professional responsibility to the societies they live in: to not ruin the climate, to not create or perpetuate damaging stereotypes, to not promote values that are socially damaging, etc. The clients might not require this, but-as a professional-the designer should demand this of themselves. And, as design industry agencies, we should not promote design that goes against these principles, no matter how exciting.

We think that designers have a professional responsibility to the societies they live in: to not ruin the climate, to not create or perpetuate damaging stereotypes, to not promote values that are socially damaging.-Ana Masut.

Lazos: Formal, defined metrics don´t always mean good design or UX; it depends on many more factors, like creative copy, marketing strategy, impact, etc. It also depends on the way we present cases. Sometimes the design process can be more visible and can be considered directly as well. At the end of the day, I think a smart process, as well as deep thinking and value, should prevail over aesthetics.

Egoshina: In my opinion, the perfect design comes together when formal, aesthetics and quality considerations add up. It's rich in content, it works flawlessly, looks good and serves its purpose.

Which design projects tend to be a spot-on match for design awards?

Samarskaya: I'm not sure as far as the design, because it's really down to the selected judges in the room. But I can offer tips on devising a high-impact entry submission. Judges are often looking at hundreds of pieces of work, so you do have to catch their attention fast. Lead with your strongest image. Include just enough imagery to understand what the piece is. Don't rely on the text to explain the project. You're only as strong as your weakest image. When it gets down to the end and it's neck and neck, one weak image can often throw out an otherwise stellar presentation.

You're only as strong as your weakest image.-Ksenya Samarskaya

Egoshina: I'd offer to think of something completely unexpected and exceptional, or it could be a design that resembles a set of recent trends-but it should be the best in the row. This year, I've noticed many designers spicing up their works with round-edged rectangles.

Lazos: First off, you need to conduct some contest investigations. Imagine that you are a soccer trainer and want to win the World Cup, so you check out your rivals first of course. I always look at design heads and past winners for inspiration. Then you should review the criteria to really understand what to put most of your attention into: a creative concept, grids, fonts, layouts, visual disruption, intuitive interactions, innovative use of technology, etc. Then just believe that anything is possible and strive to push the boundaries.

Imagine that you are a soccer trainer and want to win the World Cup, so you check out your rivals first of course.-Alejandro Lazos

# data[].attributes.attachment_link.description
Can any design award really validate a designer's experience? Might exposure be a scourge to creative work? Does a chasm between 'good' and 'bad' design really exist? We've talked to jury members of design competitions like TDC, A' Design Award, Awwwards, the Latin American Design Awards and stopped over at the International Council of Design-to find out how they approach questions and controversies about design contests.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
When compiling Global Type, our directory of 100 independent foundries around the world, the imbalance of female leadership became immediately clear. In this extract of our report, we sit down with three practitioners to discuss why this divide is still present.

# data[].attributes.attachment_link.title
"It is not enough that we just exist": A discussion on the continued imbalance of female representation in type design

# data[].attributes.attachment_link.description
When compiling Global Type, our directory of 100 independent foundries around the world, the imbalance of female leadership became immediately clear. In this extract of our report, we sit down with three practitioners to discuss why this divide is still present.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
מגזין פורטפוליו

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שלושה עשורים לאחר שהוצגו לראשונה במוזיאון ישראל בירושלים, לוחות ההכרזה על הקמת המדינה שעיצב דוד טרטקובר ב־1988 מוצגים שוב במרכז הבינתחומי הרצליה

״במשך עשור ידעתי שאני עומד לבצע את הפרויקט הזה. איש לא הזמין אותו ממני, עשיתי אותו מתוך צורך, מתוך הכרה בחשיבות הטקסט של מגילת העצמאות״. כך מספר דוד טרטקובר, חתן פרס ישראל לעיצוב, על 21 הלוחות שעיצב בשנת 1988 כפרשנות חזותית אישית לטקסט המכונן של מגילת העצמאות. מחר (11.12) יתקיים במרכז הבינתחומי הרצליה אירוע הפתיחה של התערוכה ״ההכרזה על הקמת המדינה״, שמציגה הדפסים של 16 מתוך 21 הלוחות, שלושה עשורים לאחר שהוצגו לראשונה במוזיאון ישראל בירושלים בתערוכה שאצר יונה פישר.

את הסיפור החברתי־פוליטי שמציע טרטקובר בלוחות אפשר להבין בזכות ההעמדה של דימויים חזותיים אל מול גושי הטקסט הלקוחים ממגילת העצמאות, שיוצרת את הפרשנות החדשה. פרשנות - לא תרגום - כפי שכתב עמוס קינן בהקדמה לספר שליווה את התערוכה בשנת 1988: ״דוד טרטקובר אינו מנסה להשיב על שאלה בהיסטוריוגרפיה, הוא גם אינו מנסה לשאול את השאלה. מה שהוא עושה הוא תיעוד השוואתי: הצהרה מול התרחשות. הכרזה מול מציאות. הגדרה מול אירוע. משאלת לב מול פני השטח. מליצה מול עובדה״.

רבים מהתצלומים שבהם השתמש טרטקובר כדי להעניק פרשנות לטקסט שנכתב ב־1948 לא נוצרו בשנה זו, אלא במהלך ארבעת העשורים שלאחר מכן. תצלומי ביקור האפיפיור בישראל (1964), אנשי השב״כ המובילים את המחבל בפרשת קו 300 (1984), יצחק שמיר אוחז בעוזי בעודו מכריז ש״לאזרחים אין כל סיבה לחשוש״ (1986) - כל אלה משחקים תפקיד במתן פרשנות על טקסט שנכתב בטרם התרחשו וצולמו. אך בחירת החומרים המאוחרים מצביעה על כוונתו של טרטקובר שלא לפרש בהכרח את תוכן ההכרזה כפי שנכתב, אלא לעסוק דווקא באירועים שהתרחשו במדינת ישראל ב־40 השנים שלאחר ההכרזה, וזאת בעזרת קישור לטקסט מגילת העצמאות.

חלק מהתצלומים הם כאלה שנצרבו בזיכרון הקולקטיבי של הציבור הישראלי, ומוכרים לרובו. ביניהם תצלומים המתארים אירועים היסטוריים שהתרחשו במהלך שנות קיומה של המדינה ואף קודם לכן; רובם איקוניים, חלקם מיתוסים. הצגתם בצילומי זירוקס (שאיכותם כביכול נמוכה), ממתנת את הפאתוס והופכת אותם לפשוטים ויום־יומיים. לצידם בחר טרטקובר גם להציב דימויים פחות מוכרים, ביניהם גם כאלה שמופיעים פעמים רבות ומהווים מוטיב חוזר, כמו הצבר, מנורת שבעת הקנים ודגל ישראל.

לעיתים מופיע הדגל בצורתו המקורית, במקרים אחרים טרטקובר השתמש בחלקים ממנו: במגן הדוד או בפסים הכחולים בנפרד. גם השימוש בדיוקנאות מנהיגי האומה חוזר על עצמו, בראשם הרצל ובן גוריון שמקבלים ייצוג נרחב. ״נדרש ריכוז ונדרשת הסתכלות״, הוא מדגיש, ״משום שהעבודות מורכבות מבחינת החומרים הוויזואלים שלהם״.

טרטקובר מספר שבשלב הראשוני של העבודה הוא שילב את ציטוטי מגילת העצמאות בתוך הדימויים החזותיים עצמם, אולם מאוחר יותר הגיע למסקנה שיש צורך להפריד בין הדימויים ובין הטקסט. הדימויים נעשו במכונת זירוקס לצילום מסמכים על גבי ניירות צבעוניים שאותם חתך בהמשך בעזרת סכין, והטכניקה שבה השתמש הייתה הקולאז׳: אלה לצד אלה ממוקמים בעומס רב סמלים, לוגואים, כותרות עיתונים, דגלי ישראל, דגלוני יום העצמאות, מפות, מטבעות, אותות מלחמה, תצלומים ועוד.

״הקולאז׳ איפשר לי לערבב זמנים, לא לשמור על סדר כרונולוגי או על סדר ליניארי בתוך העבודה; איפשר לי לערבב את הדברים״, הוא מסביר. החומרים שמרכיבים את הקולאז׳ים לקוחים מתוך שפע מאגרי החומרים שליקט במהלך שנים. רובם של החומרים תיעודיים - תצלומים וכותרות שפורסמו בעיתונים. לצד אלו מונחים חומרים נוספים, דוגמת תצלומים שלקוחים ממקורות שאינם עיתונאים.

על ידי ערבוב הזמנים טרטקובר מציג את הפרשנות האישית שלו ויוצר מפגשים לא צפויים: הוא מצמיד דימויים דומים שלקוחים מזמנים וממקומות שונים, ומספר סיפור בעזרת הצגת המוטיבים בצורות שונות. כך לדוגמה עם תצלומי פליטים: מצד אחד פליטים יהודיים המוחזקים במחנות מעצר על ידי הצבא הבריטי, ולעומתם פליטים ערבים של 1948. במספר לוחות, משתלבים - או מתערבבים - יהודים עם ערבים: רועה ערבי עם עיזים שחורות, ובצמוד אליו רועה עברי עם כבשים לבנות. הצבתם של אלה זה לצד זה הוא חלק מבניית הסיפור. בלוחות אחדים הסיפור הוא אירוני, באחרים מביע טרטקובר כעס, לפעמים געגוע, וגם ביקורת. כולם מעוררי מחשבה.

- - - - -

הכתבה הוכנה בשיתוף מכון שנקר לתיעוד וחקר העיצוב בישראל, ששומר בארכיונו הדיגיטלי רבות מעבודותיו של דוד טרטקובר.

# data[].attributes.attachment_link.title
״הכרזה מול מציאות. משאלת לב מול פני השטח״: לוחות מגילת העצמאות של דוד טרטקובר - מגזין פורטפוליו

# data[].attributes.attachment_link.description
״במשך עשור ידעתי שאני עומד לבצע את הפרויקט הזה. איש לא הזמין אותו ממני, עשיתי אותו מתוך צורך, מתוך הכרה בחשיבות הטקסט של מגילת העצמאות״. כך מספר דוד טרטקובר, חתן פרס ישראל לעיצוב, על 21 הלוחות שעיצב בשנת 1988 כפרשנות חזותית אישית לטקסט המכונן של מגילת העצמאות.

# data[].attributes.attachment_link.description
כרזה לציון יום העצמאות ה-60. פורסמה לראשונה כעטיפה לספרה של שולמית אלוני, דמוקרטיה באזיקים.

# data[].attributes.attachment_link.title
מחART - הקריאייטיב של המחאה

# data[].attributes.attachment_link.description
מחART מאגד נשים ואנשים, מעצבים, יוצרים, קופירייטרים ואנשי תוכן, ששמו להם למטרה ליצור שילוט וכרזות למחאת העם נגד השחיתות השלטונית. תוכלו למצוא את כל התוצרים שלנו להורדה כאן באופן חופשי וחינמי לחלוטין. הפעילות נעשית כולה בהתנדבות על ידי אנשים שפועלים מדם ליבם למען השקיפות ומיגור השחיתות.

# data[].attributes.attachment_link.title
שלטון האדנות דני גוטווין

# data[].attributes.attachment_link.title
משפט ואחדות חברתית בישראל דפנה ארז

# data[].attributes.attachment_link.title
הקונסטיטוציונליזציה של מערכת המשפט בעקבות חוקי היסוד והשלכותיה על המשפט הפלילי אהרון ברק

# data[].attributes.attachment_link.title
המשפט ומקומו המרכזי בהיסטוריה הישראלית

# data[].attributes.attachment_link.title
דרך הלאומניות אל החייתיות _ ישעיהו ליבוביץ 

# data[].attributes.attachment_link.title
דני גוטווין סקטורקרטיה

# data[].attributes.attachment_link.title
דמוקרטיה ליברלית פניה עוז זלצברגר

# data[].attributes.attachment_link.title
איומיים קיומיים על דמוקרטיות

# data[].attributes.attachment_link.title
_דומים אך שונים_ על ציונות, דמוקרטיה, דת ומדינה  במשנותיהם של  ישעיהו ליבוביץ ואסא כשר 

# data[].attributes.attachment_link.title
‎⁨ _ מאת_ פרופ_ מרדכי קרמניצר, ד_ר תמי הופמן ‎⁨חינוך לדמוקרטיה - לאן הולכים מכאן_ 25 שנים להגשת הדוח _להיות אזרחים_ ⁩⁩

# data[].attributes.attachment_caption
ארנון בן-דוד, בצלאל 1977, 1977, תצלום שחור-לבן, 16.5x11 ס״מ. המחלקה לאמנות שובתת

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
לימודי אמנות, קורסים באמנות, לימודי אוצרות | בית לאמנות ישראלית

# data[].attributes.attachment_link.title
חשיפה לצנזורה: אמנות, אקדמיה ומשפט על צנזורה באמנות הישראלית - הכנס המלא | בית לאמנות ישראלית

# data[].attributes.attachment_link.description
הכנס "חשיפה לצנזורה" התקיים באופן מקוון בתאריך 9.1.22 ביוזמת האגודה לזכויות האזרח בישראל ובית לאמנות ישראלית, כתגובה לפרשת מוזיאון רמת גן לאמנות.

# data[].attributes.attachment_link.title
″ניסו למחוק שיח. תיכף יגידו שלא היתה תערוכה”

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ציירתי את דגל החמאס כי הוא יפה ומפחיד. במכללת ספיר צנזרו אותי | טיים אאוט

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
את הציור שמופיע כאן ציירתי בזמן שנפלו על תל אביב רקטות, בזמן שילדים מתו מפצצות ומכלי נשק אחרים, ילדים בני פחות מ-18 וילדים בני יותר מ-18, ילדים במדים וילדים בפיג'מות. כדי להפיג את המתח מהאזעקות התיישבתי וקראתי על תולדות החמאס, על האופן שבו מדינת ישראל מימנה את החמאס בראשית דרכו כדי ליצור אופוזיציה לאש"ף, ונתקלתי בדגל - המאוד יפה - שלהם. על הדגל כתובה השהאדה, הצהרת האמונה המוסלמית הבסיסית שקובעת כי "אין אל מלבד אללה ומוחמד נביאו", וחשבתי לי, כמה דומה ההצהרה הזו לאמונה היהודית באל אחד, כמה שנאה ואיבה מתקיימות בין אנשים שההבדלים ביניהם כל כך קטנים, כמה יפה, מורכבת ומסולסלת הקליגרפיה, ועדיין מוכלת בתוך צורה מלבנית מוגדרת. החלטתי לצייר את דגל החמאס, הירוק במקור, בפחם השחור שמלווה אותי כבר כמה שנים. ידעתי שזה מזכיר את דגלי דעאש, ובכל זאת בחרתי להשתמש בו. רציתי להכניס את האימה אלי לסטודיו, להתמודד עם הנוכחות המשולבת של פחד ויופי שמתעוררת בי מאותו דימוי, לראות אם אני יכול ללמוד מזה משהו.

כשתמר רודד שבתאי הזמינה אותי להציג בתערוכה "בקצה השמים" שאצרה במכללת ספיר, חשבתי שזה הציור הכי מדוייק לתלות שם, במרחק כל כך קצר מעזה, גאוגרפית, אבל גם המקום ממנו עזה מרגישה הכי רחוקה - מדינת אויב מסוכנת. קיויתי שאולי דרך היופי של הציור יוכלו המבקרים בתערוכה, לפחות לשבריר של שנייה, להשהות את העוינות. קיויתי שאולי הציור יפתח דיון, יעלה שאלות על ההפרדה הבלתי נסבלת בין אנשים במרחב הזה. ואכן, בימי הקמת התערוכה בגלריה במכללת ספיר הדיון הזה התחולל, סטודנטיות מוסלמיות ויהודיות וגם אנשי סגל ניגשו ושאלו ודיברו והתווכחו. עד הרגע בו הגיעו אנשי אם תרצו, ארגנו הפגנות ופנו לפוליטיקאים. הנהלת מכללת ספיר נבהלה, והתקפלה מול מפגן הכוח הלא-מאוד-מרשים הזה, והחליטה לסגור את התערוכה ולא לאפשר לדיון החשוב הזה להתקיים.

צנזורה היא לרוב תגובה שמעידה על בהלה, על פחד מרעיון, מחשיפה של אמת לא נוחה, מאובדן שליטה. כיוצר, כשאני נתקל בצנזורה אני מרגיש שכנראה דייקתי להביע משהו נכון לזמן ולמקום, משהו שמערער על מערך הבקרה של הרעיונות. ויחד עם זה, מאד מצער אותי לראות שבשנת 2022 יש מנהלי מוסד אקדמי שעדיין מפחדים מעבודת אמנות שתלויה על קיר, שחושבים שניתן לעצור רעיון באמצעות אלימות מוסדית והשתקה, שנכנעים לגזענות ואלימות במקום לעודד שיח ציבורי פתוח. זה מצער אותי בעיקר כי מגיע לסטודנטים ולסגל של ספיר יותר מזה. הנהלת ספיר מעלה בתפקידה להוות בית למחשבה וליצירה חופשית, בית לדיון מושכל ופתוח - בקיצור, שכחה לגמרי מהי אקדמיה. בדיונים שקיימנו עם הסטודנטיות במחלקה לאמנות לאחר הסגירה הן אמרו שעכשיו הן מפחדות ליצור בחופשיות: אם זה היחס מההנהלה לו זוכה אמן מוכר, לאיזה גיבוי הן יכולות לקוות בבואן להתמודד עם הנושאים הקשים שבוערים בליבן, שמהווים את הדלק ליצירה שלהן?

התערוכה "בקצה השמים" אמנם לא נפתחה במכללת ספיר, אבל לשמחתי גלריה המדרשה בירקון 19, שהיא גם הגלריה של בית הספר לאמנות בו למדתי ובו אני מלמד לקחה על עצמה לאפשר לתערוכה לצאת לאור, והתערוכה מוצגת שם בימים אלו בשלווה יחסית, נהנית מהטולרנטיות המנומנמת של תל אביב. הגלריה בספיר, שם הפעילה העבודה שיח מעניין שכנראה היה נדרש, סגורה מאז אפריל, כי האוצרות שלה לא מוכנות לפעול תחת הנהלה שמתנהלת כצנזור צבאי. עתה, לאחר הוודע תוצאות הבחירות והתחזקות הימין הקיצוני בכנסת ובממשלה שצפויה לקום, אני מקווה מאד כי פעולות הצנזורה של מכללת ספיר, והצנזורה שהופעלה לא מזמן במוזיאון רמת גן אינן בגדר סנוניות ראשונות לגל חדש של השתקות ופגיעות בחופש הביטוי מצד השלטון, ובמקרה שכן, אני מקווה שנדע לעמוד מאוחדים נגד פגיעות כאלו כפי שידענו לעשות בעבר.

# data[].attributes.attachment_link.title
ציירתי את דגל החמאס כי הוא יפה ומפחיד. במכללת ספיר צנזרו אותי

# data[].attributes.attachment_link.description
הציור שאתם רואים בתמונה הוצג במכללת ספיר והצית דיון סוער אבל גם רציני ומכבד בין סטודנטים, אנשי סגל, יהודים ומוסלמים - עד שבאו אנשי תנועת אם תרצו ופוצצו את העסק. כעת הציור מוצג בגלריה המדרשה בבית ברל בתל אביב, אבל לכמה זמן? // טור אישי של האמן הלל רומן

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
קורין אלבז-אלוש

# data[].attributes.attachment_link.title
העתירה של דוד ריב נדחתה: היצירה ”ירושלים” לא תוצג במוזיאון רמת גן

# data[].attributes.attachment_link.description
בית המשפט דחה את עתירתו של האמן דוד ריב והאגודה לזכויות האזרח והורה להסיר את את היצירה ”ירושלים” ממוזיאון רמת גן. דוד ריב: ”מצער מאוד. אנחנו מאוכזבים אך מקבלים את החלטת השופט”; כרמל שאמה הכהן כתב: ”יש צדק ושופטים גם בתל אביב!”

# data[].attributes.headline
הספר דטה פמיניזם הוא כלי מעולה לכל מי שרוצה להבין מהו מדע נתונים מנקודת מבט ופמיניסטית ויכול לשמש כארגז כלים/מושגים עבור מעצבים.ות, אמניות.ים ואחרות המחפשות לעבוד עם נתונים באופן ביקורתי. ניתן להוריד את כל פרקי הספר.

# data[].attributes.subject
הספר דטה פמיניזם הוא כלי מעולה לכל מי שרוצה להבין מהו מדע נתונים מנקודת מבט ופמיניסטית ויכול לשמש כארגז כלים/מושגים עבור מעצבים.ות, אמניות.ים ואחרות המחפשות לעבוד עם נתונים באופן ביקורתי. ניתן להוריד את כל פרקי הספר.

# data[].attributes.headline
מניפסט של סולידריות, שחרור ודהקולוניזציה שכתבה חורייה בוטלג׳ה ב2016, אלג׳יראית-צרפתיה וממובילות התנועה - Movement of the Indigenous of the Republic – MIR

# data[].attributes.subject
מניפסט של סולידריות, שחרור ודהקולוניזציה שכתבה חורייה בוטלג׳ה ב2016, אלג׳יראית-צרפתיה וממובילות התנועה - Movement of the Indigenous of the Republic – MIR

# data[].attributes.attachment_link.title
Whites, Jews, and Us_ Toward a Politics of Revolutionary Love-Semiotext(e) (2017)

# data[].attributes.attachment_link.title
ספר ג האמנה החברתית רסלינג

# data[].attributes.attachment_link.description
ספר ג האמנה החברתית רסלינג

# data[].attributes.attachment_link.title
כיצד למנוע את התאבדות הדמוקרטיה בישראל יצחק זמיר 19 פברואר 2023

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
With the help of government-issued pamphlets, an elderly British couple build a shelter and prepare for an impending nuclear attack, unaware that times and the nature of war have changed from their romantic memories of World War II. Written by Andy Bogursky <bogursky@erols.com>

Taglines:

The story of the Bloggs and the Bomb

Trivia

When this movie opened in Denmark, the voices of Hilda and Jim were re-dubbed by Ghita Nørby and Ove Sprogøe. See more "

Goofs

At the beginning of the scene in which Jim and Hilda are bedridden, Hilda's feet are missing for a few frames as the camera pans across. See more "

Quotes

: [reading from pamphlet] During this period, reduced external stimuli may produce problems of group behavior.
: Oh yes, I see, Dear.
: [reading from pamphlet] Steps to combat this may include the following: At intervals, stimulate group activities...
: Don't you dare start stimulating, James. I'm not in the mood.
See more "

Crazy Credits

After the end credits, Morse code can be heard in the background. The code, when translated, means "MAD". MAD is an abbreviation for the term "Mutually Assured Destruction". See more "

Connections

Referenced in Father Christmas (1991) See more "

Soundtracks

Folded Flags
Written by Roger Waters
Performed by Roger Waters and The Bleeding Heart Band
See more "

Release Date:

11 March 1988 (USA)

Also Known As:

When the Wind Blows

Opening Weekend USA:

$3,597, 13 March 1988

Cumulative Worldwide Gross:

$5,274

See full technical specs "

# data[].attributes.attachment_link.description
With the help of government-issued pamphlets, an elderly British couple build a shelter and prepare for an impending nuclear attack, unaware that times and the nature of war have changed from their romantic memories of World War II.

# data[].attributes.attachment_link.title
"לאה צמל, עורכת דין" – טריילר

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Jerusalem Cinematheque - Israel Film Archive

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הסרט עוסק בעדות של חייל לשעבר שמספר על מעורבותו במבצע נקמה שבמהלכו נרצחו שני שוטרים פלסטינים. החייל מעיד ברצון ובלבד שזהותו תישאר חסויה. הוא מחפש מחילה. תוך כדי עשיית הסרט הבמאי מחפש את הפתרון הראוי שיאפשר להסתיר פניו של החייל שמעיד מבלי לאבד את הבעות פניו. הפתרון שנמצא מוביל את הבמאי להתחבט בשאלות שנוגעות להתמודדות שלו עצמו עם הפרשה: מדוע הוא מקדיש את עצמו להסתרת רוצח בסרטו במקום פשוט לחשוף את זהותו, להסגיר אותו ובכך לעשות את המעשה המוסרי הנכון.

# data[].attributes.attachment_link.description
הסרט עוסק בעדות של חייל לשעבר שמספר על מעורבותו במבצע נקמה שבמהלכו נרצחו שני שוטרים פלסטינים. החייל מעיד ברצון ובלבד שזהותו תישאר חסויה. הוא מחפש מחילה. תוך כדי עשיית הסרט הבמאי מחפש את הפתרון הראוי שיאפשר להסתיר פניו של החייל שמעיד מבלי לאבד את הבעות פניו.

# data[].attributes.attachment_link.title
שביתה: סיפור השביתה בחיפה כימיקלים דרום.

# data[].attributes.attachment_link.title
לפני שהרגליים נוגעות בקרקע (הסרט המלא - תרגום לעברית)

# data[].attributes.attachment_link.title
George Orwell's Animal Farm ~ 1954  Animation [full movie]

# data[].attributes.attachment_link.title
תקומה פרק 12- ישראל השנייה - המחאה העדתית והמהפך הפוליטי 1959-1981

# data[].attributes.attachment_link.title
Gilad Kahana - You Are Not Alone (Official Music Video)

# data[].attributes.attachment_link.description
A remix of Barack Obama's "You Are Not Alone" famous speech that turns into a surreal animated journey.

Written & Directed by Tal Zagreba and Shahaf Ram

Animation Director / Animator: Shahaf Ram

Music by Gilad Kahana

# data[].attributes.attachment_link.title
Patrick Stewart in animated film for Amnesty

# data[].attributes.attachment_link.title
שמעת על הפנתרים השחורים?

# data[].attributes.attachment_link.description
A classroom erupts into a war of words as students grapple with a seemingly simple prompt: what is the opposite of a gun?

A TED-Ed Production
A film by Anna Samo & Lisa LaBracio
A poem by Brendan Constantine 
Performed by Brendan Constantine 
Animation & Design by Anna Samo and Lisa LaBracio 
Sound design by Weston Fonger 
Produced by Gerta Xhelo 

Associate Producer: Bethany Cutmore-Scott
Editorial Producer: Alex Rosenthal
Executive Creative Director: Logan Smalley
Executive Producer: Stephanie Lo 
Producer: Sarah Kay 

Special Thanks: Jessica Ruby & Tom Bergmann 


This animation is part of TED-Ed's series, "There's a Poem for That," which features animated interpretations of poems both old and new that give language to some of life's biggest feelings. Check out the full series at bit.ly/TEDEdTheresAPoemForThat.

SELECTED HONORS
Best in Show - ASIFA EAST Festival
Official Selection - Animafest Zagreb
Best Gallery Film - Anima Mundi
Best Animated Short - Raindance FIlm Festival (Oscar qualifying)
Best Animated Short - Downtown LA Film Festival
Best Animated Short - Florida Film Festival
Best Animated Short - Walla Walla Film Festival
Ritter Sport Film Prize - ZEBRA Poetry Film Festival
Junior Jury Award - Festival Animocje

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
עמנואל מאייר

# data[].attributes.attachment_link.title
פישטייל - עמנואל מאייר

# data[].attributes.attachment_link.description
ג'וני מאמין בעתיד של אפריקה, אשתו טרז כבר לא. הוא חולם לשוב הביתה עם ידע מערבי ולקדם את מולדתו, אך היא מתרכזת בעתיד ילדיהם. שתי נקודות המבט הללו מתנגשות ברגע אחד מכונן ומשנות את גורלה של כל המשפחה. בימוי: עמנואל מאייר, ישראל, 2019

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אסתי שושן נראית כמו חרדית מן המניין: אחות בכורה מתוך 12 אחים, בת של רב, שילדיה למדו במוסדות חרדיים. במשך שנים היא כתבה מאמרים תחת שם בדוי של גבר ושתקה מול מציאות שבה לנשים חרדיות אסור להיבחר לכנסת. יום אחד היא מפסיקה לשתוק ויוצאת למאבק עם חברותיה. בדרך להגשמת חלומה היא תעיד באו"ם, תביא לשינוי התקנון המפלה של המפלגות החרדיות בבג"ץ, תכשיר נשים למנהיגות ולשבירת תקרת הזכוכית - אך תשלם מחיר אישי ומשפחתי כבד. המהפכה של אסתי יוצרת רוחות של שינוי בחברה החרדית, אך כשיצאה למאבק לפני שמונה שנים היא לא צפתה עד כמה ישפיע הדבר גם על זהותה.

# data[].attributes.attachment_link.description
אסתי שושן נראית כמו חרדית מן המניין: אחות בכורה מתוך 12 אחים, בת של רב, שילדיה למדו במוסדות חרדיים. במשך שנים היא כתבה מאמרים תחת שם בדוי של גבר ושתקה מול מציאות שבה לנשים חרדיות אסור להיבחר לכנסת. יום אחד היא מפסיקה לשתוק ויוצאת למאבק עם חברותיה.

# data[].attributes.attachment_link.title
המדריך למהפכה. סרטם של דורון צברי ואורי ענבר

# data[].attributes.attachment_link.title
Childish Gambino - This Is America (Official Video)

# data[].attributes.headline
הסרט "אסירי קבלן", 2008, סרט העוסק בהפרטת בתי הסוהר בישראל. לקראת בג"צ הפרטת בתי הסוהר אשר מנע את התהליך

# data[].attributes.subject
הסרט "אסירי קבלן", 2008, סרט העוסק בהפרטת בתי הסוהר בישראל. לקראת בג"צ הפרטת בתי הסוהר אשר מנע את התהליך

# data[].attributes.body
צילום ואקטיביזם
https://journal.bezalel.ac.il/he/article/3624

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
במה כרוכה החשיבה על צילום כעל פעולה? מה יגרור עימו המעבר משאלות של ייצוג והצבעה לשאלות של מסירה, הפצה (circulation) וחזרתיות (iterability)? לאחרונה הציעו חוקרים כמו אריאלה אזולאי (Azoulay) ותומס קינן (Keenan) לנתח תצלומים כטרנזיטיביים, כדימויים שבאמצעות ההצבעה על ה"ממשי" גם קוראים לפעולה אזרחית, או מהווים הם עצמם פעולות בסביבות פוליטיות וחברתיות מסוכסכות ואנטגוניסטיות. המאמר מנתח את השינוי התיאורטי הזה על ידי התמקדות בקבוצת אקטיבסטילס (Activestills), קולקטיב ללא מטרות רווח המונה תריסר צלמים - ישראלים, פלסטינים ובינלאומיים - הפועלים בישראל ובפלסטין מאז שנת 2005 (דימוי 1).

ערכם ומשמעותם הפוליטיים של תצלומי אקטיבסטילס אינם נגזרים רק מן העובדה שהם מתעדים קהילות המפגינות מחאה ואת האלימות הצבאית והממסדית המופעלת עליהן. אני מבקשת לטעון שכוחם נובע לא רק ממה שנראה בהם, אלא גם מצורות ההעברה, המסירה וההפצה האופרטיביות שלהם. מכאן שהדימויים שלהם הם פרפורמטיביים ולא ייצוגיים, מכיוון שהם נתונים לפעולות מתמשכות של ניסוח מחדש, ניכוס וחזרה, שבאמצעותן מעורערות אסטרטגיות ריבוניות של חזקה (על אדמות ועל טריטוריה) ושליטה (על סובייקטים ואוכלוסיות). עצם ה תנועה של התצלומים כאובייקטים, דימויים וסימנים היא החותרת תחת הפעולות הטריטוריאליות של תחימה, הפקעה וסיפוח של אדמות פלסטיניות בידי מדינת ישראל. במובן זה מצביעה פעילותה של קבוצת אקטיבסטילס על שינוי משמעותי באפשרותו של הצילום להיות בעל כוח פוליטי וביקורתי בתרבות החזותית הגלובלית. זאת משום שהצילום כבר אינו רוכש את תפקידו המרכזי בתרבות הגלובלית באמצעות מעמדו כ"דוקומנט" או כצורה אינדקסיקלית בלתי-ניתנת-להפרכה של עדוּת, אלא בזכות יכולתו לקדם אמונה במסגוּר ספציפי של הממשי, מה שג'ודית באטלר (Butler 2010) מכנה "מסגרות של מלחמה ואלימות". כלומר, דווקא באמצעות מעמדם כ טרנזיטיביים מגלמים התצלומים שלאקטיבסטילס קריאה דחופה לצורות פוליטיות של פעולה, המתאפשרות בזכות צורות חומריות, חושיות ותפיסתיות ספציפיות של תיווך ומסירה.

לנוכח המהירות, העוצמה וההיקף של רשתות המידע הגלובליות העכשוויות טוענים האנתרופולוגים בנג'מין לי (Lee) ואדוארד ליפומה (LiPuma) כי פעולות של הפצה וחליפין אינן יכולות עוד להיחשב כתהליכים המוסרים משמעויות ותו לא, אלא הן "אקטים מכוננים בפני עצמם". הם טובעים את המושג "תרבויות של הפצה" כהצעה למסגרת תיאורטית חדשה לניתוח תרבותי, שבו אפשר לבחון את ההפצה לא רק ביחס לבעיות של מישמוע (סיגניפיקציה), אלא גם "כתהליך תרבותי בעל צורות הפשטה, הערכה ומגבלות משל עצמו, הנוצרות על ידי פעולות הגומלין בין סוגים מסויימים של צורות הפצה והקהילות הפרשניות הקמות סביבם" (Lee & LiPuma 2002, p.192) . ממסגרת תיאורטית זו משתמע שאי אפשר להתייחס באופן מספק לסוגיות של סובייקטיביות, פעולה פוליטית ופרפורמטיביות על ידי התמקדות בלעדית בייצוג וביצירת משמעות. תחת זאת יש להתייחס גם למדיה הספציפיים של פנייה ציבורית, צורות תקשורת חברתיות ופלטפורמות שונות של חליפין - שבהן מאבקים פוליטיים וצורות של פעולות פוליטיות לא רק מתועדים כאילו היו נתונים מראש, אלא ממומשים או מוּצָאים לפועל כחלק מניסיון מתמשך של התנגדות אנטגוניסטית קולקטיבית.

תיאור זה של פעולה פוליטית עולה בקנה אחד עם התעקשותה של באטלר על כך שבעוד שלפעולה פוליטית נחוץ מרחב של הופעה או ניראות, כטיעונה המפורסם של חנה ארנדט (Arendt), אי אפשר להניח שמרחב זה יהיה נתון מראש, מעין במה ריקה שעליה מיישמים הסובייקטים את זכותם לתקשורת ודיון. מרחב זה נוצר ומתהווה כאשר סובייקטים, שבמקרים רבים הם משוללי זכויות, מיישמים את זכותם להיות בעלי זכויות באופן קולקטיבי לא מתוקף חוק "טבעי" או עקרון מטאפיזי, אלא מתוקף מצבם הפוליטי, שבו הם נתונים בחוסר יציבות קיומית ((precarity ובחשיפה מתמשכת לאלימות. ברגע הפוליטי הנוכחי, טוענת באטלר, הגופים המתאגדים מנסחים זמן ומרחב חדשים למען מימוש שאיפותיו של הכלל באמצעות פרפורמטיביוּת שאינה מסתכמת רק בדיבור, אלא גם בפעולות גופניות הכוללות מחוות, תנועות, התקהלויות והתמדה, ובפעולות אלה הם מגדירים מחדש מה יהיה ציבורי ומה יהיה המרחב של הפוליטי. לכן, דווקא מתוך נוכחותם והתמדתם של גופים חשופים במרחב ללא הגנה, הם מיישמים את הזכות לתמיכה בחברותיות, השתייכות, דאגה, אפשרות של מוביליות ויכולת התפרנסות. כפי שמצהירה באטלר, "תביעות פוליטיות מתבצעות על ידי גופים כשהם מופיעים ופועלים, כשהם מסרבים וכשהם מתמידים בנוכחותם, בתנאים שבהם עובדה זו לכשעצמה נתפסת כאקט החותר תחת הלגיטימציה של הכוח הריבוני" (Butler 2012, p. 124). בכך מוגדרות ההפגנות וצורות ההתנגדות העכשוויות כהתערבויות בארגון המרחבי של הכוח, המושתת על חלוקה לא שוויונית של אמצעי מחייה חומריים, חברתיים ותפישתיים.

התצלומים שצילמו חברי אקטיבסטילס בהפגנות השבועיות בבילעין ובכפרים פלסטיניים אחרים הם פרפורמטיביים ולא רק תיעודיים מכיוון שהם לא נועדו "לייצג" את המאבק הפלסטיני, אלא ליצור מרחב של הופעה והתערבות אקטיבית, שבאמצעותו יוכלו הפלסטינים לקבל הכרה כסובייקטים בעלי זכויות פוליטיות. בילעין הוא כפר חקלאי בן כ-1,800 תושבים השוכן כ-12 ק"מ ממערב לרמאללה שבגדה המערבית. מאז שנות ה-80 של המאה העשרים הופקעו כ-55% מאדמותיו החקלאיות של בילעין ועליהן הוקמה ההתנחלות מודיעין עילית. בשנת 2005 החליטה מדינת ישראל לבנות על אדמות בילעין חומת הפרדה החוצה את הכפר לשניים: בתיו שוכנים מעברהּ האחד של החומה ואדמותיו החקלאיות מעברהּ השני, וזאת על מנת למַקֵם את מודיעין עילית בצד הישראלי של החומה. מאז 2005 מתקיימות בבילעין מדי שבוע הפגנות לא-חמושות נגד חומת ההפרדה והפקעת הקרקעות, בארגון ועדת התיאום של המאבק הפלסטיני העממי. לעיתים קרובות משתתפות בהפגנות קבוצות זכויות אדם ישראליות ובינלאומיות שונות. למעשה הקולקטיב אקטיבסטילס התגבש בשנת 2005 סביב הפגנות אלה, שאותן המשיך לצלם במהלך העשור הבא (דימוי 2).

עם זאת, בניגוד לתצלומי העיתונות של בילעין, מטרת הדימויים של אקטיבסטילס אינה לייצר דימויים עיתונאיים של קורבנוּת, אלא לחשוף את המצב של חוסר יציבות קיומית (precarity) כתולדה של מדיניות פוליטית ואסטרטגיות צבאיות. כלומר, הנוכחות של מצלמותיהם אינה נתפסת כ"חיצונית" לאירועים המצולמים, אלא מבקשת לערער על האידיאל התקשורתי הרציונלי של המרחב הציבורי הליברלי כמעוגן לכאורה בשוויון ובשקיפות. בדימויי אקטיבסטילס מופיעות ההפגנות לא כ"אייטם חדשותי", אלא כפעולות גופניות של חשיפה לאלימות צבאית המופעלת על סובייקטים, פעולות שמעצם כוח ההתמדה המתמשך שלהן מערערות על הלגיטימציה של הכוח השלטוני (דימויים 3-5).

בדומה להפגנות, התצלומים של אקטיבסטילס חושפים את המרחב הציבורי הפוליטי ככזה המוּבנֶה על ידי אנטגוניזם ואלימות בלתי מוצדקת, ובכך הם נוטלים חלק פעיל בהגדרתו מחדש של המרחב הפוליטי בידי סובייקטים המתעקשים כקולקטיב על מימוש זכותם להיות בעלי זכויות (דימוי 6).

התמדה והישרדות הם התנאים המאפשרים הן את המאבק והן את התצלומים. משמעות התצלומים שלאקטיבסטילס מתעצבת מתוך אמצעי ופלטפורמות הפצה ספציפיים, ומתוך הקהילות הנוצרות באמצעותם ושאליהן הם ממוענים. הישרדותם של הדימויים תלוייה אפוא באופני הפצתם ובמסירתם, דרכם המאבק ומטרותיו לא רק זוכים לביטוי חזותי אלא גם מופצים ומגוייסים ללא הרף, תוך כדי הנצחת קורבנותיו. כך, לדוגמה, תצלומי אקטיבסטילס של מנהיגי המאבק הלא אלים בבילעין, עבדאללה אבו רחמה ( Abu Rahmah) ואדיב אבו רחמה ( Abu Rahmah), כשהם נתונים להתעמרות החיילים או אסורים בבית המשפט ובכלא הצבאי עופר, מופיעים לא רק בארכיון, בדף הפייסבוק, בחשבון הטוויטר ובאלבום התמונות המקוון "פליקר" של הקולקטיב, אלא גם על גבי כרזות ענק התלויות מעל מבנים ציבוריים בבילעין ובכפרים אחרים, וגם משמשים כאלמנטים גראפיים המופיעים לצד טקסטים בכרזות ובשלטים שמניפים המפגינים (דימויים 7-12). הדימויים הופכים למעין אמצעי חליפין, כוח המפיח רוח חיים, שבאמצעותו הניסיון להגביל את זכויותיהם של מנהיגי המאבק על ידי כליאתם בכלא צבאי, שבו נשללות זכויותיהם, רק מעצים את התנגדותם.

דוגמה בולטת נוספת היא הדימוי של באסם אִברהים אבו רחמה, שנהרג על ידי חייל ישראלי בשנת 2009 במהלך הפגנה. התצלום שצילמו אקטיבסטילס, שבו הוא מחזיק עפיפון לצד חומת ההפרדה, מופיע בכרזה המנציחה את מותו (דימויים 13-14).

הכרזה נתלתה על חזית ביתו וברחובות הכפר, והייתה לחלק ממונומנט המסמן את אתר מותו - לצד מכלי הגז המדמיע הריקים שהרגוהו - והפכה לאחר מכן למגן שבאמצעותו מתגוננים המפגינים מפני רימוני גז מדמיע (דימויים 15-18).

התצלום נוטל חלק פעיל בגיוס ובהפצה המתמשכים של המאבק באמצעות ניכוסו על ידי האוכלוסייה שלה הוא מעניק נִראוּת, והעברתו ממשטח תצוגה וחליפין אחד למשנהו. מתוך תנועתו וניידותו הופך הדימוי ל סימן שדרכו זוכה המחיר האנושי של המאבק בנִראוּת ומונצח, ול אובייקט שבאמצעותו מתממשות מטרותיו: חיסול חוסר היציבות הקיומית והחשיפה המתמשכת לאלימות. בכך הופך הדימוי לחלק בלתי ניתן להפרדה מן המחוות והפעולות הגופניות, אמצעי חומרי וסמלי כאחד של התמדה והישרדות. באופן זה הוא נעשה לסוכן של תמורה ושינוי פוליטי, במקום לשמש כייצוג "מקובע" של התנגדות, אובייקט שנועד להתבוננות פסיבית.

בתנועתם ובהפצתם מצביעים התצלומים של אקטיביסטילס על שינוי מרכזי במעמדו הנוכחי של הצילום התיעודי. בעוד שדימוייהם הם לעיתים קרובות מחוותיים (gestural) ודרמטיים כפועל יוצא מאופי העימותים והאירועים האלימים המתוארים בהם, הם נמנעים משימוש ברטוריקה חזותית איקונוגרפית של סבל ומצוקה. דימויים אלה לא נועדו להפיק רגשות כמו אמפתיה, חמלה, בושה או אשמה, או "לטלטל" את הצופה, אלא לשבש את ה"כלכלות האפקטיביות" (affective economies) שבאמצעותן, כחלק ממדיניות ההפרדה של מדינת ישראל, מכוּננים הפלסטינים כלא-סובייקטים פגיעים. בספרה הפוליטיקה התרבותית של הרגש טוענת שרה אחמד (Ahmed 2004) כי רגשות אינם תכונות שעברו הפנמה והמגולמים בגופים אינדיבידואליים או קולקטיביים, אלא מה שפועל באמצעות צורות ספציפיות של הפצה כדי "ליצור" או "לעצב" את פני השטח של גופים ואת גבולותיהם. היא מראה כי רגשות מעידים על מגע (contact) ולא על מהות, כלומר, מה שאינדיבידואלים חשים כלפי אובייקטים או סובייקטים אינו תלוי בתכונותיהם (הטובות או הרעות), אלא בהיותם נתפסים כמועילים או כמזיקים לאותם אינדיבידואלים. "המגע כרוך בסובייקט וגם בהיסטוריות המטרימות את הסובייקט. אם הרגשות מעוצבים באמצעות מגע עם האובייקטים ולא נגרמים על ידי האובייקטים, משמע שהרגשות לא פשוט נמצאים 'בתוך' הסובייקט או האובייקט". אם כך, לחוש רגש משמעו לקשור אותו ל"אפקט שיש למשטח אחד על משנהו, השפעה המשאירה את חותמה או את עקבותיה. לא זו בלבד שיש לי רושם מן האחרים, אלא שהם גם מותירים בי את רישומם; הם מרשימים אותי ורושמים בי" (2004, p. 6).

מדברים אלה עולה שאי אפשר לצמצם את הרגשות לתחושות גופניות, מכיוון שהם כרוכים במחשבה ובשיפוט המכוונים כלפי יכולותיו של גוף אחר. אחמד מציינת כי בעוד שהנטייה הרווחת היא לחשוב על רגשות כעל תגובות חושיות או גופניות מיידיות, דבר זה לכשעצמו אינו סימן להעדר תיווך. קשרים מעוצבים על ידי היסטוריות, הקובעות פעולות/תגובות או יחסי משיכה ודחייה כלפי אובייקטים וסובייקטים, וכרוכות ב"צורות אפקטיביות של כיוון-מחדש" או "כלכלות אפקטיביות" שבאמצעותן מוצמדים הרגשות אל הסובייקטים הקולקטיביים, או מופרדים מהם, באמצעות ההיסטוריות הנצברות של הפצתם. וכך במקום להתקיים בקרב קבוצות או אינדיבידואלים, רגשות הם אופרטיביים משום שהם "יוצרים את פני השטח והגבולות המאפשרים להתוות את היחיד ואת החברתי כאילו היו אובייקטים" (שם, 10). על פי הניתוח שמציעה אחמד, רגשות עושים דברים כחלק מכלכלות ספציפיות שבאמצעותן נצברים ערכים קונקרטיים ומכוֹננים גופים מסויימים כפגיעים ומקובעים. רגשות קושרים יחד סובייקטים על ידי תחימתם בנפרד ממי שנתפסים כלא-סובייקטים.

הניסוח החדש שמציעה אחמד לרגשות כאפקטים חברתיים פרפורמטיביים מחזק את הטיעון שמעלים לי וליפומה, האומר שתהליכי הפצה וניכוס אינם מוסרים משמעויות קיימות ותו לא, אלא פועלים ככוחות תרבותיים מכוננים בעלי צורות זהותיות (identitarian) של הפשטה והערכה משל עצמם. במעמדם כטרנזיטיביים, הדימויים של אקטיבסטילס הופכים לאופרטיביים משום שכוונתם אינה "לייצג" את הפלסטינים כ"אחרים" ובכך לעורר כלפיהם אמפתיה, אלא לבצע חלוקה וארגון מחדש של הפרדות ותחימות תפיסתיות וחומריות על מנת שאלו "שאין להם חלק" יוכלו לקבל הכרה כסובייקטים הרשאים לתבוע לעצמם את זכויותיהם הפוליטיות, והזכאים לתמיכה ולהגנה מפני אלימות. מוטיבציה זו ניכרת במיוחד באופן שבו נוצרים הדימויים. כפי שכבר צויין, חברי הקולקטיב כוללים ישראלים ופלסטינים לצד אמריקאים ואירופאים. כאשר הם מצלמים את ההפגנות בגדה המערבית, עומדים החברים הישראליים באקטיבסטילס תמיד בצד הפלסטיני אל מול החיילים הישראליים, ובכך מכריחים אותם להכיר בסולידריות הפוליטית החותרת תחת חלוקת המרחב הגזענית (דימויים 19-20).

עצם נוכחותם של המפגינים הישראלים בבילעין מסבכת את האלימות המַדּירָה, ומבקשת להתנגד למצב של חוסר יציבות קיומית באמצעות תמיכה ודאגה. כך, לצד דימויים המציגים חשיפה לאלימות, התצלומים של אקטיביסטילס גם מתמקדים בדימויים של סולידריות ישראלית-פלסטינית-בינלאומית ובדאגה קולקטיבית (דימויים 21-24).

הדימויים מדגישים את המגע ואת התלות ההדדית במטרה לבצע כיוון מחדש ולסתור את "הכלכלות האפקטיביות" דרכן מיוצרים הגבולות בין משטחים וגופים באופן שמכונן את הגופים הפלסטיניים כפגיעים ומקובעים ואת הגופים הישראליים כחמושים ופעילים (דימויים 25-26). מתוך כך הופך המצב של חוסר יציבות קיומית למצב משותף הקושר יחד סובייקטים פוליטיים ולא מפריד ביניהם, ובמקביל מוגדרת הסולידריות מחדש כנשק פוליטי וגם כמצב העומד בבסיס ייצורם של דימויי המאבק.

השאיפה לחלק ולארגן מחדש הפרדות חומריות ותפיסתיות עומדת גם בבסיס צורות ההפצה והתצוגה הציבוריות של אקטיבסטילס. לעיתים קרובות מארגן הקולקטיב תערוכות רחוב במרחבים ציבוריים. תצלומים מהגדה המערבית המראים את האלימות הממסדית והצבאית מוצגים באופן לא חוקי על קירות בתל אביב, וכתוצאה מכך נתונים להשחתה ולמחיקה (דימויים 27-28).

תערוכות אלה חושפות את האזרחים הישראליים לדימויי הכיבוש החפים מן הרטוריקה הממלכתית של כלי התקשורת הממסדיים. מטרתם היא להגדיר מחדש את המרחב הציבורי והפוליטי על ידי שינוי הטופוגרפיה המנטלית המדומיינת הרווחת בקרב רוב הישראלים, שבתפיסתם הכיבוש מתרחש במקום אחר, אי שם בארץ רחוקה, ולא במרחק של שעה נסיעה מתל אביב. גם כאן, המוטיבציה שבבסיס תערוכות רחוב אלה אינה רק לחשוף את "סוד" הכיבוש, אלא לארגן מחדש את האופן שבו הוא מוצג ומומשג על ידי התערבות בארגון המרחבי של הכוח, שלפיו נהנים האזרחים הישראליים מזכויות התנועה וההגנה בזמן שזכויות אלה נשללות מהפלסטינים. להביא את בילעין לתל אביב בצורת תערוכות רחוב, בניגוד לתצוגות במוזיאון או בגלריה, או לחילופין כדימויים באתרי תקשורת מקוונים, משמעו לשנות את המדיום של פנייה אל הציבור ואת פלטפורמת התקשורת כאמצעי להפגין באופן חומרי ותפיסתי את מה שאחמד מגדירה כאפקט של משטח אחד על משטח אחר, אפקט הטובע את חותמו על שני הצדדים בקונפליקט. לפיכך מערערות התצוגות הציבוריות את ההשקפה הרווחת והנוחה שעל פיה האלימות של הכיבוש אינה מותירה עקבות מעבר לגבולות הגדה המערבית. תחת זאת הן מציעות תלות והכרה בכך שזכויות שאינן משותפות לכול אינן יכולות להיות מוגדרות כזכויות כלל ועיקר - משום שעצם הרעיון של זכויות אדם הוא קביל מבחינה פוליטית רק כמצב כללי ואוניברסלי. ניכוס בלעדי של זכויות לאחד הצדדים, המדיר את הצד שכנגד מן הזכויות האלה, שומט את הבסיס מתחת לטענות פוליטיות ואתיות.

היגיון זה עומד גם בבסיסה של אסטרטגיה מרכזית נוספת של תצוגה ציבורית ופנייה פוליטית של הקולקטיב. תערוכות הרחוב של אקטיבסטילס מוצגות באותם מרחבים שבהם מתרחשים המאבקים על הזכויות: ברחובות בילעין; באוהלים זמניים שהקימו הבדואים הישראליים לאחר שבתיהם נהרסו על ידי מדינת ישראל, כמו בכפר אל עראקיב; ובמרחבים שבהם מתגוררים מבקשי מקלט ופליטים בדרום תל אביב, או שבהם הם מוחזקים במתקן הכליאה חולות (דימויים 29-32).

צורת תצוגה זו מאפשרת לאינדיבידואלים המפגינים לזהות את עצמם כסובייקטים פוליטיים פעילים, ובכך לחזק פעולה וזיקה קולקטיבית. מתוך כך להחזיק את התצלומים, לגעת בהם ולהצביע עליהם - כל אלה הופכים לפעולות של התנגדות: הביטו, גם אני סובייקט הראוי לזכויות! פעולת ההתבוננות האקטיבית במקום המצב הפאסיבי של היות מושא להתבוננות, צפייה במקום היות נצפה, הופכת למחווה פרפורמטיבית שמאפשרת את ערעור האסטרטגיות הממַשמעות הריבוניות של זיהוי והדרה באמצעות כליאה כפויה. בדימויים מרשימים אלה מתוארות פעולות התבוננות מוחשיות כמאפשרות סובייקטיביות פוליטית, ובה בעת מייצרות וחושפות את מרחב ההופעה כמרחב הנתון במחלוקת.

אסטרטגיות הפצה ותצוגה אלה מבדילות את תצלומיו של קולקטיב אקטיבסטילס מפרוייקטים צילומיים חשובים אחרים שבמרכזם הפגנות פוליטיות, כמו הספר והתערוכה של כריס מרקר (Marker) להחזיר מבט Staring Back, 2007)), או הקרנת השקופיות והספר של אלן סקולה (Sekula) ממתינים לגז המדמיע (Waiting for Tear Gas, 1999-2000). פרויקטים צילומיים אלה מתעדים התנגדות פוליטית, אבל מטרתם אינה לאפשר ולחזק פעילות פוליטית, או להפיץ את המאבקים לשוויון באופן אקטיבי. הם ייצוגיים יותר מאשר פרפורמטיביים, משום שבסופו של דבר הם נועדו להיות מושא להתבוננות ולא לשמש קהילות ספציפיות כחלק מן הניסיון להתערב בחלוקות וב"כלכלות האפקטיביות" שבאמצעותן נוצרים הגבולות בין סובייקטים. בעוד שהדימויים של מרקר וסקולה מראים עד כמה קולקטיביות יכולה להיות מצב חמקמק ולא יציב ובסופו של דבר לא ניתן לייצוג, הרי התצלומים של אקטיבסטילס לוקחים חלק בגיבוש קהילות מחאה ספציפיות ובמאבקיהן של קהילות אלה. הדימויים שלהם נוצרו על מנת שיגעו בהם, יחזיקו, ישאו וילבשו אותם, ועל ידי כך לעורר ולהפיץ אפקטים בין ודרך מחוות ופעולות גופניות.

לסיכום, משמעותם של תצלומי קולקטיב אקטיבסטילס נמצאת לא במעמדם "התיעודי" או ה"עדותי"-אינדקסיקלי, אלא בעצם פתיחת מרחב המטיל ספק בהפרדות פוליטיות, חברתיות ותפישתיות כפי שהן מתגלמות במסגרות אלימות נורמטיביות ובכלכלות האפקטיביות שהן יוצרות. מן העשייה הצילומית שלהם עולה שעל מנת להבין את תפקידו של הצילום במסגרת התרבות החזותית הגלובלית העכשווית יש צורך לשנות את מסגרת ומטרות הניתוח בתיאוריה ובהיסטוריה של הצילום. מבעיות של הצבעה לבעיות של הפצה ומסירה; ממושגים של אימות (אינדקסיקלי) בלתי-ניתן-להפרכה למושגים של אמונה ואפקטים מצטברים; ולבסוף, מהתמקדות בדימויים ובצורות הייצוג הממסדיות "המוּבְנות" שלהם לניתוח של צורות פרפורמטיביות של חזרה וניכוס, שדרכן בו זמנית מתאפשרות ומתערערות צורות פוליטיות של פעולה.

מאנגלית: מאיה שמעוני

ביבליוגרפיה

Ahmed, S. (2004). The Cultural Politics of Emotion. New York: Routledge.

Azoulay, A. (2008). The Civil Contract of Photography. Trans. Rela Mazali and Ruvik Danieli, New York: Zone Books.

Butler, J. (2010). Frames of War: When is Life Grievable. London and New York: Verso.

Butler, J. (2012). Bodies in Alliance and the Politics of the Street. In M. McLagan & Yates McKee (Eds.), The Visual Culture of Nongovernmental Politics Sensible Politics (pp. 117-137). New York: Zone Books.

Keenan, T. (2004). Mobilizing Shame. The South Atlantic Quarterly, 103, 2/3, 435-449.

Lee, B., & LiPuma, E. (2002). Cultures of Circulation: The Imaginations of Modernity. Public Culture, 14, 1, 191-213.

# data[].attributes.attachment_link.title
קהילות פוליטיות והתנועה של דימויים: על תצלומי ההפגנות של אקטיבסטילס

# data[].attributes.attachment_link.description
במה כרוכה החשיבה על צילום כעל פעולה? מה יגרור עימו המעבר משאלות של ייצוג והצבעה לשאלות של מסירה, הפצה (circulation) וחזרתיות (iterability)? לאחרונה הציעו חוקרים כמו אריאלה אזולאי (Azoulay) ותומס קינן (Keenan) לנתח תצלומים כטרנזיטיביים, כדימויים שבאמצעות ההצבעה על ה"ממשי" גם קוראים לפעולה אזרחית, או מהווים הם עצמם פעולות בסביבות פוליטיות וחברתיות מסוכסכות ואנטגוניסטיות.

# data[].attributes.headline
ילדי התקופה / ויסלבה שימבורסקה

# data[].attributes.subject
ילדי התקופה / ויסלבה שימבורסקה

# data[].attributes.headline
עזמי בשארה, 1999 - הערבי הישראלי: עיונים בשיח פוליטי שסוע

# data[].attributes.subject
עזמי בשארה, 1999 - הערבי הישראלי: עיונים בשיח פוליטי שסוע

# data[].attributes.attachment_link.title
הערבי הישראלי  עיונים בשיח פוליטי שסוע

# data[].attributes.headline
נאום הבכורה של חבר הכנסת אמיר אוחנה, 2015

# data[].attributes.subject
נאום הבכורה של חבר הכנסת אמיר אוחנה, 2015

# data[].attributes.attachment_link.title
ערוץ הכנסת - אמיר אוחנה נשבע כח"כ; נתניהו בירך, 28.12.15

# data[].attributes.headline
הסברים ועובדות על מהלכים בפוליטיקה 

# data[].attributes.subject
הסברים ועובדות על מהלכים בפוליטיקה 

# data[].attributes.attachment_link.description
www.bac.org.il is using a security service for protection against online attacks. This process is automatic. You will be redirected once the validation is complete.

# data[].attributes.headline
נטע ברק-קורן (3.2.23), האוניברסיטה העברית -  תוכנית לוין-רוטמן לשינוי מערכת המשפט: ניתוח מקיף והצעה לדיון

# data[].attributes.subject
נטע ברק-קורן (3.2.23), האוניברסיטה העברית -  תוכנית לוין-רוטמן לשינוי מערכת המשפט: ניתוח מקיף והצעה לדיון

# data[].attributes.headline
השיח המשטרי העכשווי בישראל

# data[].attributes.subject
השיח המשטרי העכשווי בישראל

# data[].attributes.body
https://hazmanhazeh.org.il/zreik/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בעשור האחרון מסתמנת מגמה חדשה בקרב זרמים מרכזיים בימין המדיני בישראל: השיח הטריטוריאלי על ארץ ישראל השלמה נחלש, ועל חשבונו צומח שיח חדש של לאומיות ואתנוצנטריות. במקום לדבר על האדמה, מדברים על הלאום. הדבר מתבטא בקידום חקיקה אנטי-דמוקרטית, בהסתה נגד הפלסטינים אזרחי ישראל ונגד פעילי שמאל, ובהדגשת רעיון ה"מדינה היהודית״. את השיח הלאומני הזה מקדם מערך של ארגוני ימין שקמו בשנים שלאחר האינתיפאדה השנייה וההתנתקות - המכון לאסטרטגיה ציונית (2005), אם תרצו (2006), המכללה למדינאות (2007), ישראל שלי (2010), פורום קהלת (2012) ועוד. לא הימין המתנחלי הוא שהתחיל את השיח הלאומני, כמובן, אבל הוא לוקח אותו בשנים האחרונות למחוזות רחוקים. שיאו של התהליך היה חקיקת חוק הלאום בכנסת ביולי 2018.

יש מי שטוענים, בשמאל הלא-ציוני ובימין כאחד, שאין כל חידוש מהותי בשיח החדש הזה וגם לא בחוק הלאום: כל מה שהחוק עשה הוא למסד את עקרונות הציונות וערכי מגילת העצמאות בחוק יסוד. יש בכך מן האמת - הציונות, כפי שהיא נתפסת בעיני דובריה מאז ומתמיד, היא תנועה שקמה לשרת את העם היהודי: לקבץ את הגלויות, לשלול את הגלות, לכבוש את העבודה, לגאול את הקרקע ולהתיישב בה. כל המוסדות הלאומיים כשמם כן הם - מוסדות לאומיים, ולא בינלאומיים וגם לא אוניברסליים. המחויבות של הפרויקט הציוני היא לקבוצה אתנית-דתית מסוימת ומוגדרת, בזמן מסוים ובמקום מסוים. הציונות אינה מתייחדת בכך, כמובן: מחויבותן של תנועות לאומיות מוגבלת ומוגדרת מראש, ולכן ההדרה והדחיקה של האחר וההתבדלות ממנו (שלא לדבר על גירושו) הן חלק בלתי נפרד ממהותן ותוצרי לוואי של הווייתן. אמרת הגדרה עצמית לקבוצה אתנו-דתית-לאומית - אמרת, לפחות בפוטנציה, אפליה והדרה במקרה הטוב או גירוש וטיהור אתני במקרה הגרוע. אם יש לציונות ייחוד, הרי הוא בשילוב של כל אלה גם יחד למשך זמן רב כל כך, ובעובדה שהפוטנציה הפכה לאקטואליה.

ואכן, הפרדה המבססת עליונות יהודית פוליטית, במובן של שימור פריבילגיות וסטטוס מיוחד, הייתה כאן מאז ומעולם: בהתיישבות היהודית לפני קום המדינה, ביחסי העבודה, בהסתדרות, בהתיישבות שהמשיכה לאחר קום המדינה, ובוודאי במשטר הצבאי - עשרים שנה של מערכת חוקים שונה ומפלה לאזרחי המדינה הפלסטינים, הגבלות תנועה ומגורים והגבלות אחרות בנוסח דרום אפריקה, וחוקי ג'ים קרואו - איך נקרא לכל זה? ולצד כל אלה, כמובן, פרויקט ההתנחלות בשטחים הכבושים אחרי 1967. לפיכך טיעונו של הימין כלפי מבקרי חוק הלאום, שאותו מהדהד השמאל הלא-ציוני, הוא טיעון המצביע על עקביות ולכידות: ממשלות הימין בסך הכול ממשיכות את דרכם של האבות המייסדים.

אבל גם אם הטענות האלה נכונות, ובמובנים רבים הן נכונות, הן אינן מספיקות. הרי חוק הלאום נחקק שבעים שנה לאחר הקמת המדינה ולא עם הקמתה, והשיח הלאומני החדש - שהחוק מגלם את שיאו - הוא תופעה פוליטית חדשה בישראל, או לכל הפחות עליית מדרגה. אם כן, השאלה עומדת בעינה: למה דווקא עכשיו? האומנם אין כאן כל חידוש?

ההסבר הרווח לתופעה הוא שהשיח הזה והחקיקה הנלווית לו משקפים את יכולתו של הימין לממש את תפיסת העולם האתנוצנטרית והאנטי-ליברלית שלו ולהחליש אגב כך את הסממנים הדמוקרטיים במוסדותיה של מדינת ישראל. למה זה קרה רק עכשיו? כי עכשיו זה נהיה אפשרי, כי שנים של כיבוש תרמו להיחלשות הערכים הליברליים בישראל, וכי ממשלות הימין הלאומני חזקות משהיו אי פעם.

הסבר אחר גורס כי השיח הלאומני משמש לביסוס פרויקט פוליטי אלקטורלי חדש של מפלגות הימין. לפי תפיסה זו, השיח הזה נולד על רקע הקריסה של אידיאולוגיית ארץ ישראל השלמה בשנות התשעים, אז עברה רוב האוכלוסייה היהודית בישראל לתמוך בפשרה טריטוריאלית. פינוי ההתנחלויות מרצועת עזה ב-2005 הביא לשיאים חדשים את המשבר האידיאולוגי בקרב הימין המתנחלי, גם אם מפעל ההתנחלויות עצמו המשיך להיבנות בשטח. במצב הנתון הזה החל השיח הלאומני לשמש את הנהגת הימין כתחליף לשיח המקסימליזם הטריטוריאלי השחוק; בעזרתו מבקש הימין לייצר תשתית אידיאולוגית חדשה למחנה פוליטי רחב, אגב צמצום מרחב הלגיטימיות הפוליטית של השמאל ושל הפלסטינים אזרחי ישראל באמצעות הסתה מתמשכת. ההיגיון פשוט: אם לא אפקטיבי עוד לדבר על שלמות הארץ - נדבר על שלמות הלאום, ונסמן אויבים מבית ומחוץ. דהיינו, האנרגיות המשיחיות-לאומיות מתנקזות כלפי פנים במקום כלפי חוץ. לפי תפיסה זו, גל החקיקה האנטי-דמוקרטית, וחוק הלאום בפרט, הם פרויקט פנים-ישראלי (וליתר דיוק - פנים-יהודי-ישראלי) שמקדם תעמולה המשרתת את גיבושו מחדש של מחנה הימין סביב סדר יום אתנוצנטרי ובתוך כך מחליש את השמאל ואת הפלסטינים אזרחי ישראל מבחינה אלקטורלית.

וקיים הסבר נוסף לחוק הלאום, כזה שתולה את האשם ב"מסמכי החזון" של הפלסטינים אזרחי ישראל. לפי טענה זו, מסמכי החזון העלו את רף הדרישות של האזרחים הפלסטינים, וחוק הלאום נועד לשמש תשובה ציונית לדרישות אלו.

הסברים אלו חשובים, אך לדעתי הם אינם ממצים ואינם מצליחים לעמוד על רובדי העומק המבניים של הציונות כתנועה התיישבותית, שחוק הלאום מסמל שלב חדש שלה. השיח הלאומני החדש, ובפרט חוק הלאום - שמאמצים רבים כל כך הושקעו במשך שנים רבות בקידומו - אינם רק חזרה על ההיסטוריה או המשך ישיר שלה; הם אינם רק ביטוי של מגמות אנטי-ליברליות ואתנוצנטריות כלליות על רקע התחזקות הימין או תגובה למסמכי החזון של הפלסטינים בישראל; והם לא נועדו רק לייצר מחדש בייס פוליטי או להגדיר מחדש את גבולות הלגיטימיות הפוליטית. לטענתי, הם מסמנים חידוש נוסף בפרויקט הפוליטי של הימין: הם מסמנים את עצם הצורך לבסס ולהנכיח, באופן פעיל וחוקתי, עליונות יהודית שקיימת ממילא. הניסיון הזה מצליח לגרור אחריו חלק ניכר מהציבור.

בשנות המנדט הבריטי ובשנות הממשל הצבאי ההפרדה בין האוכלוסיות הייתה "טבעית", מעין נגזרת היסטורית של העובדה שהיישוב היהודי התפתח מלכתחילה כחברה סגורה בעלת סדר פוליטי נפרד מסביבתו הילידית. לא היה צורך "לבצע הפרדה" בשנותיה הראשונות של ישראל, שכן בראשית הייתה הפרדה. זו הייתה עובדה אנליטית ואפריורית שלא היה כל צורך בחוק שיכריז עליה. עד היום פעלו אינספור פרקטיקות של הפרדה בסימביוזה כמו-טבעית, ללא צורך לנקוב בשמו של עקרון על מנחה. כך, למשל, בשנת 1965 אישר בית המשפט העליון את פסילתה של תנועת אל-ארד מלרוץ לבחירות, אף שלא היה חוק המסמיך את ועדת הבחירות לפסול את הרשימה. יהדותה של המדינה נתפסה כאקסיומה שאיננה זקוקה לכל הצהרה בחוק. אלא שהכלים הישנים ששימשו לתחזוק העליונות היהודית כבר אינם יעילים דיים, וכיום יש צורך בהפרדה אקטיבית ובלגיטימציה אקטיבית שלה.

כדי להבין מה השתנה ומדוע מתחייבת דווקא כעת הפרדה האקטיבית עלינו לבחון את ההיסטוריה של תפיסת ההפרדה, ששימשה בסיס לעליונות הפוליטית של יהודים בישראל.

סיפורה של המדינה היהודית בעשורים הראשונים לקיומה הוא במידה רבה הסיפור של הניסיון להכיל בשוליים את בני העם הפלסטיני שהפכו להיות אזרחי המדינה, שהציונות ניסתה להיפטר מהם קודם לכן באמצעות פעולות גירוש או מנעה את חזרתם לאחר שעזבו את ביתם. פעולות אלו נמשכו עד לשנות החמישים המאוחרות.

נדרשו מאה שנות עימות בין הפרויקט ההתיישבותי הציוני ובין הפלסטינים בטרם התאפשר רגע של מחשבה על פתרון בדמותו של הסכם אוסלו. התהליך הזה החל במובן מסוים כבר בעקבות התבוסה הפלסטינית במלחמות של 48׳ ו-67׳, ונמשך בעקבות התבוסה הישראלית היחסית שבאה לאחר מכן - במלחמת יום כיפור, שהראתה לישראל את גבולות הכוח הצבאי שלה, ובאינתיפאדה הראשונה, שהעמידה בסימן שאלה את תפיסתה העצמית של ישראל כבעלת עליונות מוסרית. כל אלה הכשירו במידה מסוימת את הקרקע לפשרה, או כך לפחות סברו רבים. במשך תקופה קצרה, שהחלה בתחילת שנות התשעים ונמשכה אולי עד תחילת עידן נתניהו, היה נראה שאפשר לדבר על זכות ההגדרה העצמית לשני העמים ושמעבר לפינה ממתין פתרון שתי המדינות.

התבססותה של תפיסת "שתי מדינות לשני עמים" בתודעה הקולקטיבית הישראלית כפתרון מיטבי, ריאליסטי ובר מימוש לסכסוך יצרה אשליה של נפרדות בין שני העמים כאילו היו שתי ישויות פוליטיות שוות. גם אם ההפרדה הזאת הייתה אמורה להתרחש במלואה רק בנקודת זמן כלשהי בעתיד, שנדחתה שוב ושוב, התחושה בחברה הישראלית הייתה שעצם פרדיגמת שתי המדינות מביאה כבר עתה למצב שבו הפלסטינים בשטחים הכבושים נמצאים "שם", מעבר לגבול, בדרך למדינתם העצמאית, עם המנון ודגל ובתי סוהר, מחוץ לאחריות "שלנו", כלומר של הקולקטיב הלאומי היהודי-ישראלי. החלטת ישראל לבטל את התנועה החופשית של הפלסטינים בין השטחים לישראל במהלך האינתיפאדה הראשונה והקמת הרשות הפלסטינית בעקבות הסכמי אוסלו בוודאי תרמו לתחושת הנפרדות הזאת.

משעה שהובטח המשך שימורו של רוב יהודי בשטח מדינת ישראל בגבולות 67' - גם אם באמצעות היתלות בפתרון עתידי שעדיין לא מומש לגמרי בשטח - היה לכאורה קל יותר למדינת ישראל לפסוע (אמנם באיטיות ובאורח מוגבל ביותר) בנתיב ליברלי יחסית כלפי הפלסטינים אזרחי ישראל. מגמה זו, שהתבטאה בראש ובראשונה ב"מהפכה החוקתית" ובמדיניותה של ממשלת רבין, חיזקה את הפן הדמוקרטי של המשוואה "יהודית ודמוקרטית" והתחילה לקדם את מעמדם של הפלסטינים אזרחי ישראל כאזרחים שווי זכויות במדינה, ולו מבחינה רטורית. אחד מסימני ההיכר באופק הזה הוא פסק דין קעדאן משנת 2000, שקבע כי החכרת קרקעות ליהודים בלבד היא אפליה אסורה. זהו אמנם פסק דין לא מספק שלא מומש ולא שינה את מדיניות הקרקעות, והוא בגדר מעט מדי ומאוחר מדי, אבל הוא סימן פוטנציאל מסוים, גם אם קלוש ביותר, אשר בהתקיים תנאים אחרים היה יכול להביא לשינוי ולסמן אופק חדש. אבל גם הפוטנציאל הקלוש הזה היה בלתי נסבל בעיני רבים בציבור היהודי.

התקופה ההיא, שמבחינת האזרחים הערבים-פלסטינים ומבחינת זכויות האדם והאזרח בישראל הייתה אופטימית למחצה, החלה באמצע שנות התשעים ונמשכה עד תחילת שנות האלפיים, עד פרוץ האינתיפאדה השנייה והירי ב-13 מפגינים פלסטינים אזרחי ישראל תחת ממשלת ברק. אירוע זה סימן קרע חדש באשר למקומם של הפלסטינים בחברה הישראלית. שנים אחדות לאחר מכן, עם עליית נתניהו לשלטון, התפתחה מגמה של הסתה מתמשכת נגד הערבים אזרחי ישראל, והאופטימיות הזהירה התפוגגה כלא הייתה.

בעקבות כישלון הניסיונות להגיע להסדר קבע בין הצדדים, קריסת ועידת קמפ דייוויד והצהרת ברק שאין פרטנר לשלום; ולאחר ההתנתקות, השתלטות החמאס על הרצועה, היבחרותו המחודשת של בנימין נתניהו לראשות הממשלה ועלייתן של ממשלות הימין - הלכה והתערערה פרדיגמת שתי המדינות. אפשר לומר שמעולם לא היה לה סיכוי של ממש.

התפוררות רעיון שתי המדינות וטשטוש הקו הירוק הביאו להיווצרותה של יחידה גיאופוליטית אחת דה פקטו ששתי האוכלוסיות שבתוכה מעורבבות זו בזו במידה מסוימת. ההבחנה החדה בין הפלסטינים ש"שם" ליהודים-הישראלים ש"כאן" היטשטשה. ואם פתרון שתי המדינות יצר את אשליית ההיפרדות לשתי ישויות עצמאיות והוציא את הפלסטינים אל מחוץ לתודעה הפוליטית הישראלית, כעת התערערה גם אותה תחושה "מרגיעה" של הפרדה. אולי פעם אפשר היה לומר שהפלסטינים בשטחים, שם, עושים דרכם למדינה נפרדת ועצמאית משלהם; אבל לא עוד. עכשיו ברור שהשטחים הם כאן, וכך גם הפלסטינים.

כיום מתבלטת בבירור במרחב שבין הירדן לים נוכחותן של שתי קבוצות: האזרחים הפלסטינים בישראל, שנמצאים ״בפנים״, והמתנחלים, שנמצאים "בחוץ". הפלסטינים אזרחי ישראל, שהצליחו להישאר בארץ למרות הנכבה, חיו במשך עשורים בשולי הפוליטיקה הישראלית, וזו סבלה את נוכחותם השולית; הדבר לא חייב הפרדה ממוסדת. אבל נוכחותם בכנסת, בפוליטיקה ובכלכלה הלכה וגברה בעשרים השנים האחרונות. הם אף ידעו לעשות במאבקם שימוש בכלים משפטיים, וזוהי הצלחה חשובה גם אם היא מוגבלת מאוד. במצב עניינים זה, המדינה היהודית המעניקה עליונות ליהודים אינה נתפסת עוד כמובנת מאליה, כאילו הייתה תופעת טבע. המתנחלים, מצידם, ביססו בשטחים הכבושים נוכחות פיזית מתמשכת שאיננה שולית עוד, איננה זמנית, איננה אידיאולוגית ואיננה צבאית. ככל שנוכחותם בשטחים נתפסת כטבעית יותר, כך הם מביאים את השטחים אל תוך ישראל ומייצרים אחדות טריטוריאלית.

טשטוש הקו הירוק ונוכחותם של הפלסטינים בישראל ושל המתנחלים בשטחים מממשים לכאורה את חזונו של הימין המתנחלי - חזון ארץ ישראל השלמה והמאוחדת, דה פקטו אם לא דה יורה. אך להצלחה הזאת יש מחיר ניכר: במרחב המאוחד הזה - מאוחד עבור יהודים בלבד, יש לומר, שכן פלסטינים אינם יכולים לנוע בו בחופשיות - כבר קשה לדבר על רוב יהודי מובהק. זהו טיעון מוכר של השמאל הציוני: פרויקט ההתנחלות החזיר את הבעיה הדמוגרפית שהציונות פתרה באמצעות הגירוש של 1948. עתה נדרש הימין המתנחלי לתת מענה לערבוב האוכלוסיות המאיים על המדינה היהודית, ולכן עליו להציע תפיסת עולם פוזיטיבית לעתיד לבוא. אלא שגירוש הפלסטינים מהשטחים אינו אפשרות שאפשר להציעה בפרהסיה, וגם להציע לפלסטינים אזרחות מלאה אי-אפשר (אף שאפשר לנפנף ברעיון הזה לצורכי תעמולה). האופציה הראשונה נפסלת בגלל הגויים, והשנייה - בגלל היהודים. נשארנו תקועים עם שתי קבוצות לאומיות במרחב אחד. כך אנו שבים אל פלסטין המנדטורית, יחידה גיאופוליטית אחת ובה שני עמים מעורבבים.

לאור כל זה אפשר להבין מה תפקידו של השיח הלאומני החדש: זהו שיח הפרדה. לפי התפיסה הציונית הרווחת בישראל, הלגיטימציה של העליונות היהודית במדינה בגבולות 67׳ התבססה עד כה במידה רבה על קיומו של רוב יהודי בארץ - רוב שנוצר באמצעות גירוש פלסטינים, בריחתם ומניעת חזרתם - וכן על סדר פוליטי עם סממנים דמוקרטיים, גם אם מוגבלים, מפלים ולא שוויוניים. אלא שעם התפוררות תפיסת שתי המדינות, היטשטשות הקו הירוק והתמשכות המאמץ האידיאולוגי להחיל את המדינה היהודית על כלל שטחי ארץ ישראל השלמה/פלסטין המנדטורית, מתעורר בימין המתנחלי צורך להמשיג מחדש את העליונות היהודית, הפעם במסגרת המשטר הלא-דמוקרטי במובהק אשר בין הירדן לים, שאף צפוי להתבסס על מיעוט יהודי. בהיעדר אפשרות הגירוש, שב-1948 הייתה הפתרון לבעיה הדמוגרפית, נוצר צורך לבסס אפרטהייד מסוג חדש. חוק הלאום מגלם את גרעין הפתרון הזה.

בניגוד לשיח הקלאסי של ארץ ישראל השלמה, שהתמקד במאמץ "לאחד" בין שני משטרים נפרדים שנמצאים על שתי חלקות אדמה נפרדות - ישראל והשטחים הכבושים - השיח הלאומני המתעורר כעת הוא ניסיון להתמודד עם הצורך להפריד בין שתי האוכלוסיות המעורבבות זו בזו באותה מסגרת טריטוריאלית. לפיכך, עלייתו של השיח הזה והחקיקה הנלווית לו אינם רק מענה לקריסת אידיאולוגיית ארץ ישראל השלמה - כלומר ניסיון ליצור לה תחליף אידיאולוגי - אלא גם התמודדות עם הצלחתו האדירה של פרויקט ההתנחלויות עצמו, שמתבטאת ביצירתה של יחידה טריטוריאלית מאוחדת. ההפרדה המתפתחת בהשראת החוק אינה הפרדה בין "כאן" ל"שם", אלא בין "אנחנו" ובין "הם" - בין היהודים לפלסטינים, ללא קשר למקום מושבם.

אמנם גם פרדיגמת שתי המדינות היא פרדיגמה של הפרדה, אולם זוהי הפרדה בין שתי טריטוריות, כלומר היפרדות. אפרטהייד, לעומת זאת, מפריד בין אוכלוסיות שחולקות טריטוריה אחת בתוך מסגרת פוליטית ריבונית כוללת. הפרדה כפויה כזאת, מעצם הווייתה בתוך ישות מאוחדת, היא כירורגית, כלומר אלימה ודורסנית.

חוק הלאום, שהוא גילומו מרחיק הלכת של השיח הלאומני החדש, נבדל מכל חקיקה קודמת בנושא מכיוון שהוא קושר בין שני סוגי הפרדה: זו שבין אזרחים יהודים לאזרחים פלסטינים בישראל, וזו שבין אזרחים יהודים מתנחלים ובין לא-אזרחים פלסטינים בשטחים. כך, שאלת המדינה היהודית והדמוקרטית ושאלת ארץ ישראל השלמה הופכות להיות שתי פנים של אותו הפרויקט: פרויקט הלגיטימציה לעליונותם של כלל היהודים על כלל הפלסטינים בין הירדן לים.

בינואר 2020, שבועות בודדים לפני סבב הבחירות השלישי ברציפות, הציגו הנשיא טראמפ וראש הממשלה נתניהו את תוכנית הסיפוח שלהם. בהינתן העובדה שזוהי חריגה משמעותית מאסטרטגיית ניהול הסכסוך, יש לשאול כיצד התוכנית הזאת משתלבת בתזה שהוצגה לעיל. לכאורה אפשר לטעון משהו בנוסח הזה: בסופו של דבר, למרות שיצאה מבית המדרש של נתניהו ושל טראמפ - שני אנשי ימין מובהקים שתבנית החשיבה שלהם קולוניאלית - החומרים שמהם עשויה התוכנית הם כאלה שבישל השמאל של שנות אוסלו. אחרי ככלות הכול, התוכנית מדברת על ״מדינה פלסטינית״ ומציעה לא להזיז אף פלסטיני ממקומו, ומתייחסת לגדה המערבית ולעזה כאל שטח אחד. הגם שהריבונות איננה מושלמת ואינה מלאה, ישות פלסטינית יש בה.

אולם לא צריך להיות חד עין כדי לראות שמדובר באפרטהייד לכל דבר ועניין. אמנם התוכנית מדברת על הפרדה גיאוגרפית, שכן יהיו שטחים של ישראל ושטחים של הרשות, אבל אין בכך ולא כלום. חשוב שנבחין כאן בין הפרדה בתוך שלם אחד ובין הפרדה המייצרת למעשה שתי ישויות מדינתיות עצמאיות; זוהי בעצם הבחנה בין הפרדה להיפרדות. הפרדה מניחה כי קיים מבנה-על אחד מינהלי, חוקתי, ארגוני ומושגי, ובתוכו מבחינים בין קבוצות שונות, גם אם על בסיס טריטוריאלי מסוים. בהיפרדות, לעומת זאת, שתי הישויות אינן מתקיימות בתוך אחדות כלשהי אלא יש להן היגיון ומרחב פוליטי וגיאוגרפי עצמאי. לכאורה תוכנית טראמפ כוללת יסוד של היפרדות ומדברת על מדינה פלסטינית, אך בפועל היא מציגה מה שנראה יותר כמו תוכנית של הפרדה בתוך משטר אחד.

אם נניח לרגע לעובדה שהתוכנית המוצעת הייתה במידה רבה ספין בשירות נתניהו וטראמפ, ומי יודע מה יהיה סופה, אפשר לראות בה המשך של תנאי היסוד שהביאו לעליית השיח הלאומני החדש. אל מול הטשטוש של הקו הירוק ושובו של האיום הדמוגרפי נזנח ההיגיון של היפרדות מהפלסטינים ותחתיו מאומץ היגיון של משטר הפרדה שיש לו שלושה מאפיינים: הכפפה ברורה של קבוצה אחת לקבוצה שנייה; הכפפה כוללת וקבועה, שאיננה בגדר סידור ביטחון זמני; ותחזוקת המבנה הזה באמצעות מערכת משפט מגובה במשטר אלים וכוחני.

הן ההכפפה המוחלטת והן העובדה שמדובר בהפרדה ולא בהיפרדות מתבטאות באופן מובהק במפה עצמה: הישות הפלסטינית תהיה מוקפת מכל צדדיה בריבונות ישראלית - מהאוויר והקרקע, מצפון, מדרום, ממזרח וממערב. את הגיון ההפרדה על בסיס אתני, דתי ולאומי ולא על בסיס טריטוריאלי משלימים שני היבטים נוספים, המשקפים את מותו של הקו הירוק: היחס למתנחלים והיחס לאזרחים הערבים הפלסטינים בישראל. הסכם אוסלו, למרות מגרעותיו הרבות, התייחס לאזרחותם של הפלסטינים כאל מובן מאליו והתייחס להתנחלויות כאל בעיה שיש לפתור. התוכנית הנוכחית מוחקת את ההיגיון הטריטוריאלי הזה והופכת את הפלסטינים אזרחי ישראל לבעיה שצריך לפתור ואת המתנחלים לעניין מובן מאליו. מכאן גם עולה האפשרות לשנות את הגבולות הפנימיים של המשטר האחד - להרחיב ולהצר לפי תפיסה אתנית ולא טריטוריאלית. במובן הזה, התוכנית עולה בקנה אחד עם ההיגיון של 1948 ולא עם זה של 1967.

בהקשר זה יש להדגיש שהמעבר בין התפיסות של הסכם אוסלו לתוכנית הנוכחית, המעבר מהיפרדות להפרדה, איננו חד, ועל אף ההבדלים שבין שתי התוכניות יש ביניהן בהחלט גם קווים משותפים. בחרתי להצביע על השונה דווקא כדי לזהות את החידוש שבמהלך, המזכיר במאפייניו את חוק הלאום: גם חדש וגם ישן, גם המשך וגם עליית מדרגה.

אם בכל זאת נבקש לראות הבדל כלשהו בין השיח המתנחלי שתואר במאמר ובין התוכנית של טראמפ, נוכל למצוא אותו בטרמינולוגיה, כלומר בשימוש במונח ״המדינה הפלסטינית״. ניתן לסכם את הדברים כך: תחילה הייתה פרדיגמת שתי המדינות שהצדיקה את המציאות הקיימת של הפרדה, כלומר אפרטהייד, באמצעות תנועה מתמשכת (גם אם לרוב מדומיינת) לעבר היפרדות באמצעות משא ומתן מדיני; לאחר מכן הגיע העשור האחרון של נתניהו, עידן ניהול הסכסוך, שהתאפיין באימוץ מציאות ההפרדה ובהצדקתה באמצעות שיח הפרדה אתנו-לאומני תואם, כפי שהוצג לעיל; ועתה מגיעה תוכנית טראמפ-נתניהו ומציעה וריאציה נוספת על אותה התמה - תיאור מציאות ההפרדה במונחים של היפרדות. זהו מופע נוסף, ולא קוהרנטי במיוחד, של הכחשת קיומו של משטר אחד לא-דמוקרטי בין הירדן לים.

תרגום לאנגלית של מאמר זה התפרסם במגזין 972+

# data[].attributes.attachment_link.title
השיח המשטרי החדש של הימין המתנחלי

# data[].attributes.attachment_link.description
מה עומד מאחורי עליית השיח הלאומני בישראל בעשור האחרון, ששיאה בחקיקת חוק הלאום? ההצדקה הציונית לעליונותם הפוליטית של יהודים בגבולות 67׳, שנשענת על קיומו של רוב יהודי ומשטר מעין-דמוקרטי, הולכת ומאבדת תוקף.

# data[].attributes.headline
הימין הקיצוני החדש - מה בו חדש? ומה בו קיצוני?

# data[].attributes.subject
הימין הקיצוני החדש - מה בו חדש? ומה בו קיצוני?

# data[].attributes.body
מאמר של יובל קרמניצר מתוך תיאוריה וביקורת 52

# data[].attributes.headline
נעמי חזן ואמיר פאח׳ורי על פוטנציאל הדמוקרטיה בישראל 

# data[].attributes.subject
נעמי חזן ואמיר פאח׳ורי על פוטנציאל הדמוקרטיה בישראל 

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=qr72LSqXyXk

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ערוץ חוק ומשפט - המשפט העברי Hokumishpat - channel

# data[].attributes.attachment_link.title
פרופ' נעמי חזן I ד"ר אמיר פאח'ורי I כנס: תנו לדמוקרטיה לדבר

# data[].attributes.headline
על כהניזם - בעבר ובהווה

# data[].attributes.subject
על כהניזם - בעבר ובהווה

# data[].attributes.body
https://hazmanhazeh.org.il/neo-kahanism/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הצלחתה של מפלגת עוצמה יהודית בבחירות האחרונות לכנסת והשגת היעדים שלה במסגרת הקמת הממשלה הנוכחית מזקקות שינוי עמוק במושג הביטחון האישי בישראל. בין הירדן לים, סוגיות של ביטחון אישי ושל ביטחון לאומי לעולם כרוכות זו בזו. ואולם בעת הזאת עולה מגמת שיח חדשה שבמסגרתה רטוריקה של הדין הפלילי ממסכת את הסכסוך הלאומי. המאזין לדוברים הבולטים של הימין כיום יסיק כי בכל הנוגע לסוגיות של ביטחון, הבעיה העיקרית בחברה הישראלית היא פעילות פלילית שמאיימת על תחושת הביטחון האישי שלנו כאינדיווידואלים. בעיה זו ממוסגרת בתורה כסוגיה של ביטחון לאומי.

ככלל, מחקרים המבקשים לעמוד על הלכי הרוח בחברה הישראלית מכירים בחשיבותו של נושא הפשיעה והאלימות עבור האזרחים הערבים ו מודדים נושא זה כמניע לפעולה פוליטית כגון הצבעה בבחירות. אך לא כן באשר לאזרחים היהודים. סקרים מטעם המכון לישראלי לדמוקרטיה למשל, שמבקשים לעמוד על הסוגיות המרכזיות עבור הבוחר הישראלי באופן כללי, אינם מייחדים את נושא הפחד מפשיעה מן הפחד מטרור, ושואלים רק על " איום הטרור בתוך ישראל" או על " נושאי חוץ וביטחון".

אם אמנם החשש מפגיעה בגוף וברכוש על ידי עבריינים הפך לנושא מרכזי עבור הבוחר היהודי, בפרט לאחר אירועי האלימות בערים המעורבות שהתפרצו על רקע מבצע שומר חומות במאי 2021, אזי קם אתגר לקטגוריות שדרכן אנחנו רגילים לחשוב על המפה הפוליטית ועל הכוחות המניעים את האזרחים כשהם ניצבים בצמתים פוליטיים. ובכן, האומנם זהו חשש מרכזי? לנוכח הצלחתה של מפלגת עוצמה יהודית, יש סיבות לחשוב שכן. ברור שחדירתו של יו"ר המפלגה איתמר בן־גביר למרכז השיח הפוליטי בישראל היא תופעה מורכבת ורבת פנים, ואין כאן יומרה להקיף אותה. אבל אחד ההיבטים המרכזיים של התדמית שמכר בן־גביר הוא העלאת האיומים על תחושת הביטחון האישי - לא רק מפני פיגועי טרור אלא גם מפני פעילות עבריינית - לראש סדר היום. דומה שבן־גביר זיהה צמא להתייחסות לנושא הזה בקרב הציבור היהודי והרווה אותו.

היועץ האסטרטגי של עוצמה יהודית, נבו כהן, שב והדגיש בריאיון שנערך עימו לאחר הבחירות לעיתון דה מרקר: "איתמר היה זה ששם זרקור על חוסר הביטחון האישי. [...] הצגנו בקמפיין עלייה של מאות אחוזים בגניבות ובמקרי אלימות. [...] מה שחשוב לי ולציבור הישראלי הוא ביטחון ומשילות". בניגוד לסוקרי המכון הישראלי לדמוקרטיה, כהן אף מתייחס לביטחון פנים כאל "נושא ליבה". בל ניתמם: כל השותפים לשיח מודעים לקריצה הגזענית־לאומנית שברקע הדברים. אם במכון הישראלי לדמוקרטיה "ביטחון" הוצמד ל"חוץ", כאן הוא מוצמד ל"משילות", משמע לנושא הפשיעה בחברה הערבית ובפרט בקרב הבדואים בנגב, שמוסגר כבעיה של " חוסר משילות". לדברי כהן, "חשוב לי שארבעת ילדיי והוריי יחיו עד כמה שאפשר בביטחון, שאת גיסי מעומר לא יורידו מהכביש".

לא בכדי הודגשה האג'נדה הזאת בריאיון לכלי תקשורת המזוהה עם מעמד הביניים החילוני. רשימת הציונות הדתית, שבמסגרתה התמודדה עוצמה יהודית בבחירות, משכה מצביעים חדשים בעיקר מערי המרכז שרוב תושביהן יהודים בני המעמד הבינוני ולאו דווקא מאזורים שבהם מורגשת יותר העלייה־לכאורה בפשיעה, כמו היישובים הערביים או הנגב. אם כן, זו הרטוריקה שנבחרה כדי להתקרב לקונסנזוס, לעמעם את הגזענות ולמשוך מצביעים שאינם אנשי ימין קיצוני. בפנותו לבורגנות היהודית, התוכן ששירת את בן־גביר באופן הנוח והיעיל ביותר היה הפחד מפשיעה, וכאמור נראה כי דבריו נפלו על אוזניים כרויות.

מהם השורשים הרעיוניים של הטשטוש בין השיח הביטחוני לשיח הפלילי, ומהן הנסיבות החברתיות העומדות ברקע הפיכתו של הפחד מפני פעילות פלילית לסוגיה פוליטית מרכזית? לטענתי, הבחירה להשתמש בעולם המושגים של התחום הפלילי איננה רק טקטיקה שנועדה לזַכּות בלגיטימציה מצד הזרם המרכזי. היסודות העמוקים יותר של רטוריקה זו מצויים במשנתו של הרב מאיר כהנא, שבבית מדרשו הפוליטי צמח בן־גביר. את היסודות האלה אפשר לחשוף אם מתבוננים בתקופה מוקדמת בביוגרפיה הפוליטית של כהנא, טרם עלייתו לישראל, סביב תנועת הליגה להגנה יהודית שהקים בניו יורק. דווקא תקופה זו מספקת רקע חיוני להבנת תפיסת הביטחון של כהנא - ולכן גם של ה"ניאו־כהניזם" 1 בן ימינו - לא פחות מאשר תקופת "כך" המאוחרת יותר.

תפיסת הביטחון המוקדמת של מאיר כהנא

הצלחתו האלקטורלית והתדמיתית של איתמר בן־גביר בבחירות 2022 החזירה את מאיר כהנא למרכז השיח הציבורי, אבל מעטים טורחים לקרוא את כתביו של כהנא עצמו ולהבין כיצד נציגיו העכשוויים של הכהניזם, שמבקשים דווקא להשתחרר מעול צילו מבחינה רטורית, ממשיכים את דרכו מבחינה רעיונית. את שורשיו של הכהניזם יש לחפש לא באדמת חברון אלא בברוקלין. כהנא היה אמריקני, הוא אהב את אמריקה, וגם לאחר שעלה ארצה - בגיל 39, כשפעילות פוליטית וטרוריסטית ענפה כבר מאחוריו - לא רצה להיפרד מאזרחותו המקורית. 2 התודעה הפוליטית של כהנא התעצבה בניו יורק של שנות השישים ואירועי אותה תקופה המשיכו להעסיק אותו עד סוף ימיו. שאול מגיד טוען בספרו שפורסם לאחרונה כי כהנא כתב פרק מרכזי אך מוכחש בתולדות יהודי ארצות הברית. 3 יהודים אמריקנים הם קהל היעד העיקרי של מגיד, והוא מצר על כך שאינם מתמודדים עם כתבי כהנא במישרין וכך מבססים את מעמדו כפּיל שבחדר. בישראל אופציית ההתכחשות ירדה מן הפרק, אבל ייתכן שגם אצלנו השלב האמריקני בפעילות כהנא, טרם עלייתו לארץ והקמת תנועת כך, רוחש כזרם תת־קרקעי.

ספריו של כהנא כתובים כשילוב של מניפסט, כתב האשמה ואוטוביוגרפיה. בהקשר הנוכחי מעניין במיוחד חיבורו משנת 1975 המספר את סיפור התנועה שהקים בניו יורק ב־1968, הליגה להגנה יהודית (The Jewish Defense League), שממנה צמחה הקריירה הפוליטית שלו. 4 מטרותיה של התנועה היו להגן על שלומם של יהודים אמריקנים, לרומם את כבודם ולבצר את זהותם, בפרט על רקע חיכוכים בין הקהילה היהודית לקהילה השחורה בניו יורק בעידן זכויות האזרח. כהנא כפר בצורך להבחין בין איומים על ביטחונם האישי של יהודים מפני שכניהם השחורים בארצות הברית בשנות השישים, מפני שכניהם הנוצרים באירופה בתקופת הפוגרומים והשואה ומפני שכניהם הערבים בישראל/פלסטין על רקע המאבק הלאומי. מה לי פשיעה, טרור או קונפליקט; היהודי צריך להבין את כל התופעות הללו כאנטישמיוּת. והפתרון שמציע להן כהנא הוא עזרה עצמית. כך שאף להפוך את היהודי מקורבן (victim) לשורד (survivor), כלומר להשתמש בקורבּנוּת כדי להגדיר זהות ועם זאת לעשותה ציווי אקטיבי להתנגדות.

כהנא ציין שלושה אפיקים שבהם לדעתו על היהודים לעזור לעצמם: פרובוקציה, ליטיגציה ואלימות. אפיק האלימות העסיק אותו במיוחד, הן בפועל הן ברטוריקה, כי בניגוד לשניים הראשונים, נטל השכנוע בהצדקת פעולות אלימות כבד הרבה יותר. כהנא לא ניסה לטעון שהטקטיקות שדגל בהן אינן אלימוֹת; הוא ביקש לנרמל את השימוש באלימות ולהפסיק להתנצל עליו. אדרבה, הטענות כי הוא וחבריו אלימים עודדו אותו וחיזקו את אמונתו בצדקת דרכו, בניגוד לטענות כי הוא גזען, שאותן כינה "שערורייתיות". 5

בכתבים מוקדמים יותר, לפני שאימץ מונחים משיחיים, היסוד שעליו נשען כהנא כדי להצדיק אלימות היה הגנה עצמית. זהו עיקרון אוניברסלי שגם ליברלים מקבלים אותו, אבל כהנא ביקש תמיד לעגן את האידיאולוגיה שלו במקורות יהודיים. כמו מפַגעים יהודים אחרים שיבואו אחריו, העיגון שמצא כהנא הוא בדוקטרינה של דין רודף. בניגוד לניסוחים ליברליים של הגנה עצמית, אין בדין רודף העדפה ברורה של העצמי על פני האחר, והתלמוד כורך את ההצדקה לאלימות בציווי "לא תעמוד על דם רעך" (סנהדרין עג, א). עיקרון מוסרי זה עשוי להשמיע את העדפת האחווה אנושית על פני האינטרס האישי, אבל בתרגום לאנגלית שמביא כהנא, רֵע הוא your brother (ולא למשל neighbor, כבתרגומים אחרים), וכהנא קורא את הציווי לא כאוניברסלי אלא כשבטי. על היהודי להשתמש באלימות כאשר הוא עד ל"אחד הרודף אחר חבירו להרגו". 6 מבין קטגוריות השחקנים בסיטואציות של אלימות - תוקף, קורבן ומתערב - המפתחות להבחנה בין אלימות מוצדקת לאלימות שאינה מוצדקת הם זהות הקורבן וזהות המתערב. במקום שנאמץ אמות מוסר אוניברסליות ונתייחס לאלימות באשר היא כאל דבר פסול, כהנא מבקש לשכנע אותנו כי "יהודים שמשתמשים באלימות כדי להגן על אחיהם היהודים, עושים את הדבר הנכון", 7 משום שכל יהודי צריך לחוש את כאבו של כל יהודי אחר ככאבו שלו.

לאחר שעלה ארצה והקים את תנועת כך, הקצין כהנא את הרטוריקה שלו ודיבר על אלימות כעל ציווי אלוהי. עם זאת, גם בתקופה המאוחרת המשיך והקפיד לעגן את ההצדקה לאלימות בטענת ההגנה העצמית כשהשווה את עצמו לנביא זעם שאומר: אם לא תקשיבו לי, תושמדו. ברוח דומה, הרב יצחק גינזבורג - גם הוא אמריקני בן דורו של כהנא - הצדיק את המפגע ברוך גולדשטיין בטענה כי מדובר בעניין של קידוש השם ומלחמה על ארץ ישראל, ולצד זאת פנה לדין רודף וליישום צופה פני עתיד של "לא תעמוד על דם רעך". לפי גינזבורג, גולדשטיין יישם "ראיה המבחינה בין ישראל לגוי, ומתוך רגישותה ליקרת חיי ישראל חשה היא בסכנות האורבות להם". 8 אין משמעות לזהות ה"תוקף" ולמהות הפעולה ה"תוקפנית", היות שהדגש היה ונותר עיגון זהותו של היהודי באלימות הגנתית.

הבנה זו של הגנה עצמית אפשרה לכהנא לכרוך יחדיו הגנה על האינדיווידואל והגנה על הקהילה ולעצב להם זהות משותפת שנטועה בַּהכרח ליצור את תנאי ההישרדות של עצמם. הפעילויות שארגנה הליגה להגנה יהודית כללו בין היתר הקמת גופי סיור חמושים ומחנה קיץ לנערים יהודים שבו למדו אמנויות לחימה, שימוש בנשק ולימודי יהדות. זה היה בקיץ של שנת 1969 בצפון מדינת ניו יורק; בשעה שצעירים היפּים השתתפו בפסטיבל המוזיקה בוודסטוק, לא הרחק משם התכוננו צעירים יהודים להכות בתוקפיהם ובתוקפי שכניהם בני קהילתם.

חרף ההישענות על מקורות יהודיים, השילוב בין עניין גובר בשיטות הגנה עצמית ובין העצמה של זהות קבוצתית הוא מאפיין של המקום והתקופה. כפי שמדגיש מגיד, הליגה להגנה יהודית יושבת בתוך הקשר היסטורי, גם אם בחוסר נוחות. רבות מן התנועות החברתיות שהצמיח עידן זכויות האזרח ביקשו להעצים רגשי גאווה קבוצתיים באמצעות טכניקות של הגנה עצמית. השוואה רלוונטית במיוחד היא לתנועת ה-Black Power, הזרם המיליטנטי של המאבק לשוויון של שחורים אמריקנים, ונציגיו הבולטים ביותר - הפנתרים השחורים. לשתי התנועות יש הרבה מן המשותף, בין שהליגה אימצה ישירות אלמנטים מן הכוח השחור ובין שנבעו מתוך אקלים תרבותי משותף. חלקם שטחיים יחסית, כמו האגרוף המונף המופיע בסמלילים של שתי התנועות או הדגש על הגנה עצמית בשמה של התנועה (במקור נקראה תנועת הפנתרים השחורים "מפלגת הפנתרים השחורים להגנה עצמית", The Black Panther Party for Self-Defense). חלקם מהותיים יותר, כמו התבססות אידיאולוגית על עקרון ההגנה העצמית להצדקתן של פעולות אלימות (למשל התחמשות ונכונות לשימוש בנשק חם) ובלתי אלימות (הפנתרים השחורים ראו באפליה בחלוקת משאבים תופעה של אלימוּת, ולכן סיוע קהילתי מתקן נחשב אצלם לפעולה של הגנה עצמית; כהנא לא השתמש באותה טרמינולוגיה בדיוק, אבל קשר בין הדברים באופן דומה).

במוקד שתי התורות עומדת תפיסה פוליטית ומגדרית דומה השואפת להציג את הגבר היהודי או השחור כבעל יכולת שווה לגבר הנוצרי הלבן להשתמש באלימות לצורך הגנה עצמית, ולפיכך כשותף שווה בפרויקט הפוליטי האמריקני, שבו האדם המגן על עצמו הוא אזרח המופת. ביטוי בולט להעצמת האזרח המגן על עצמו בארצות הברית הוא דוקטרינת Stand Your Ground, שמצדיקה תגובה אלימה לאיום גם במקרה שבו אפשר לסגת בשלום, מתוך התפיסה שנסיגה היא פחדנית ולפיכך מנוגדת לאתוס האמריקני. 9 כהנא מאשים תכופות את המנהיגים היהודים הליברלים כי הם נסוגים מפני איומים, נוהגים בפחדנות ומסרסים את הגבריות היהודית (וכן, בשונה מן הרדיקלים השחורים, את הגבריות האמריקנית בהתנגדות למלחמת וייטנאם). 10 הוא סבור שהשימוש באלימות ימלא את שני החוסרים, זה שבאומץ וזה שבגבריות. עם זאת, כמו אנשי ה־Black Power גם כהנא היה פסימי לגבי השתלבות בחברה הלבנה הנוצרית, כי שנאתה ליהודים או לשחורים בלתי ניתנת לריפוי וגם כי עצם השאיפה להשתלב בה מעידה על תבוסתנות, אסימילציה ואובדן זהות. לבסוף, כהנא קינא בהצלחתה של תנועת ה־Black Power להקים תשתית ארגונית לפעולה פוליטית המעלה על נס את האינטרס הזהותי הקבוצתי, וחיקה אותה.

בלב הרטוריקה הכהניסטית המקורית עמדו הפחד מפני פשיעה וביקורת על חוסר משילות. בסיפור שמספר כהנא, הצורך בהקמת הליגה להגנה יהודית נבע מכישלונן של רשויות המדינה לספק ליהודים הגנה מפני אלימות. אין ייחוד בתרעומת של כהנא על כך שהמדינה אינה מגינה על קבוצת המיעוט שהוא משתייך אליה, אבל יש ייחוד במסקנות שהסיק מהמחדל הזה. הדרך שבה הליגה להגנה יהודית הבינה את היחס בין סולידריות לעוצמה מבדילה אותה ממרבית תנועות המחאה של התקופה, כמו אלה של הקהילה השחורה או הקווירית, שקמו מתוך עמדה לעומתית למדינה ולמנגנוני הפעלת הכוח שלה שהופנו נגד חברי אותן קבוצות. הפנתרים השחורים לא מחו על חוסר משילות אלא על עודף משילות. 11 הם הגנו על עצמם מפני אלימות הגמונית, אם הוציאו אותה לפועל שוטרים בשירות המדינה ואם חברי קבוצות עליונוּת לבנה כמו הקו קלוקס קלאן. כהנא לא טען שהמשטרה פועלת נגד היהודים; הוא טען רק שהמשטרה אינה יעילה ומחויבת מספיק, ושההיסטוריה אוסרת על יהודים לשים את מבטחם באיש מלבד עצמם.

כהנא בז לאליטות, אבל מבֵּין שלושת אפיקי העזרה העצמית שמָנה הוא הפנה את הפרובוקציה כלפי העשירים הצבועים, ואילו את האלימות - כלפי קבוצות מיעוט אחרות. 12 על כל צעד קדימה לקראת תודעה מעמדית הלך כהנא שני צעדים אחורה לעבר תודעה שבטית. כעת, כשיורשיו הם האחראים על המשטרה בישראל, אותה תודעה מכתיבה את התנהלותה של האלימות המדינתית עצמה. כפי שנראה מייד, אין לצפות כי האחיזה במושכות תביא למיתון השימוש בכוח. הפחד מפשיעה, הצורך לזהות איומים שיש להתגונן מפניהם והרצון לבסס משילות מזינים זה את זה לבלי שובע.

פחד מפשיעה ותחושת הביטחון האישי

באותה תקופה שבה פעל כהנא החל הפחד מפשיעה להתבסס כגורם השפעה ראשון במעלה על דפוסי ההצבעה של אזרחי ארצות הברית ועל מידת האמון שהם נותנים בנבחריהם. אך אין בהכרח מתאם בין ביטחון אישי ובין תחושת הביטחון האישי. יהיו הנתונים אשר יהיו, אמריקנים לעולם סבורים שממדי הפשיעה מצויים בעלייה. תחושת הביטחון, והפחד שמתעורר כשהיא חסרה, מושפעים מממדי הפשיעה ומנתונים רבים נוספים המוּעדים להטיות - למשל התרחישים שאנחנו מדמיינים שיתממשו אם נהיה קורבן לפשע, סוג הפשעים שנדמים לנו כאיום מוחשי ומאפייני דמותו של הפושע המשוער. לפער בין ממדי הפשיעה (שקשה מאוד לאמוד) ובין תפיסת הפשיעה (שקל לבצע בה מניפולציות) יש היבטים גיאוגרפיים ודמוגרפיים. זוויות ההתבוננות האלה מלמדות כי יש חפיפה חלקית ביותר בין העוצמה והמיקום של האיום בפועל ובין הרווחים הפוליטיים שיוצר החשש מפניו. במילים אחרות, התוצאות הפוליטיות של הפחד מפשיעה אינן מתממשות בהכרח במקום שבו הפשיעה מורגשת, ברמה המקומית או הלאומית.

בשנים האחרונות ממלאת את הפערים הללו בארצות הברית, בעיקר בקרב פוליטיקאים ופרשנים ימנים, רטוריקה שנוגעת בדיוק לטענות בדבר היעדר משילות, או בשיח האמריקני המקביל - לטענות בדבר היעדר חוק וסדר (law and order). האזורים שלגביהם מושמעות טענות אלו הם לרוב שכונות פנימיות בערים הגדולות המאוכלסות בעיקר בבני מיעוטים גזעיים, שחורים והיספנים. הטענה היא שרמת האלימות בשכונות אלו כה גבוהה עד שסמכות המדינה התאיינה ואמות המוסר המקובלות הוחלפו בכוח הזרוע. המסקנה המתבקשת היא שיש להבהיר "מי בעלי הבית" ולמי נתון מונופול על השימוש הלגיטימי באלימות. אבל הנמענים של המסר הזה, ושל מדיניות הפניית המשאבים התומכת בו, אינם מי שמתגוררים באותן שכונות או אפילו באותן ערים; הנמענים הם דווקא מי שמתגוררים בפרוורים ובאזורי סְפָר מרוחקים (ברמה הלאומית) או בשכונות מבוססות יחסית (ברמה המקומית). נקודות ההשקה של אותם תושבים עם אזורי הסיכון מעטות, אבל הסיכון תופס חלל מנופח בתודעה הפוליטית שלהם. קולן הפוליטי של קבוצות אלו מחוזר לא רק משום ההון החברתי שהן אוחזות בו אלא גם משום נזילותו הפוליטית היחסית ומפני שהאופן שבו משורטטים אזורי ההצבעה בארצות הברית מעניק לו לעיתים קרובות משקל מכריע. הניסיון הפוליטי האמריקני מגלה כי המסרים הפוליטיים האפקטיביים ביותר, ואלה שנהנים מהקונסנזוס הרחב ביותר, הם מסרים בדבר יד קשה ותַקיפה (tough-on-crime) נגד גורמים עבריינים. 13 מסרים כאלה הם אפקטיביים גם ביחס לאוכלוסיות שמזדהות כליברליות. למרות התוצאות החברתיות הקטסטרופליות, מנגנוני הפעלת הכוח שעמדה זו מצדיקה אינם נתפסים כסותרים מחויבות לזכויות אדם. 14

המחשבה הישראלית על התמודדות עם פשיעה מושפעת עמוקות מן המסגרות שפותחו בארצות הברית. בחוגים מקצועיים ואקדמיים נוסף להשפעה זו בשנים האחרונות פן ביקורתי, והדוגמה האמריקנית משמשת יותר ויותר כתמרור אזהרה ולא כמודל לחיקוי. 15 אבל לא כך בחוגי הימין הפוליטי. בהקשר המשפטי, התקופה שאליה דוברי הימין נושאים עיניים היא בעיקר שנות השמונים - תקופה שבה התעצבו מדיניות החוק־וסדר וגם תנועת השמרנות המשפטית, ששולטות בכיפה האמריקנית מאז ועד היום. אין להתפלא אפוא שהימין בישראל מאמץ גישה של tough-on-crime, המשתלבת היטב עם אג'נדה בולטת אחרת שנלמדה מארצות הברית: ביקורת על מערכת המשפט הליברלית, שכאשר היא מרימה את ראשה מתגבש אתר נוסף של "חוסר משילות". כך, במסגרת קמפיין הבחירות שלו קשר בן־גביר בין "סלחנות" שיפוטית כלפי עבריינות ובין הצורך לערוך רפורמות במערכת המשפט. בעקבות מתן עונש שהוצג כקל לאדם שביצע עברת מין, צייץ בן־גביר: "גזר דין של 5 שנות מאסר בלבד לרוצח נשמתה של ילדה בת 10 הוא עדות מובהקת לכך שמערכת השפיטה שלנו בקריסה ערכית מוחלטת. בממשלה החדשה נכניס אמות מידה ראויות גם ברשות השופטת". המקרה הזה סיפק תועלת פוליטית ממגוון זוויות: גם עבריין בדואי (ערבי אבל אזרח, כלומר מטופל על ידי מערכת אכיפת החוק הרגילה), גם עברת מין שבוצעה ביהודייה קטינה, על כל האסוציאציות שנסיבות אלו מעוררות, וגם הזדמנות לכרוך יחדיו ביקורת על מערכת המשפט ואג'נדה שלפיה הפתרון לאלימות מינית והמפתח להכרה חברתית בקורבנות אלימות מינית מצויים בהחמרת ענישה - אג'נדה שבישראל מקודמת גם על ידי ליברלים.

פחד מפני פשיעה הוא נושא מלכד כי נדמה שהוא אוניברסלי; אם הבעיה היא אותה סלחנות כלפי "רוצחי נשמות", הרי כולם צריכים להצטרף למאבק הן נגד בתי המשפט הן נגד הפושעים הפלסטינים. הניסיון האמריקני מוסיף ומלמד שהדרך למשוך את מרב המשאבים החומריים והמשפטיים לטובת טיפול בבעיות חברתיות רחבות היקף, ויהא זה אפילו שינוי האקלים, היא למסגר אותן כבעיות של ביטחון לאומי. הבנה כזאת של בעיית הפשיעה באזורים אורבניים בארצות הברית תרמה למיליטריזציה של המשטרה ולהתייחסותה לשכונות מסוימות כאל שדה קרב. בהקשר הישראלי מוקדם לומר אילו השלכות יישאו הסמכויות שקיבל בן־גביר כשר ל"ביטחון לאומי", כפי שהתעקש לקרוא למשרדו, אך נראה שאנחנו במסלול דומה. הצפת החשש מפני ערעור תחושת הביטחון האישי מאותתת לאן יפנה בן־גביר כדי להקנות למדיניותו לגיטימציה ציבורית (לגיטימציה שמזמינה את המחנה הליברלי לחשוב באופן ביקורתי על הפנייה האוטומטית לאלימות מדינתית כפתרון לאלימות בין־אישית). דווקא בתקופה שבה מנגנוני השיטור ואכיפת החוק בארצות הברית נתונים לביקורת חסרת תקדים - מצד הציבור האמריקני, מצד הקונסנזוס המחקרי ומצד הקהילה הבינלאומית - עוצמה יהודית שואבת השראה ממנגנונים אלו ממש.

משילות ניאו־כהניסטית

התשתית הרעיונית למינוף הניאו־כהניסטי של הפחד מפני פשיעה מתבהרת לנוכח הסינתזה הייחודית שערך כהנא בתחילת דרכו בין שיח החוק־וסדר השמרני, שיח הכוח הזהותי ושיח ההגנה העצמית הכל־אמריקני. הוא אולי השתעשע כשכינו אותו "פנתר יהודי" (Jewish Panther), אך בה בעת גרף תועפות של הון פוליטי מדימוי הגבר השחור כנשא של סכנה, ובעקיפין אף הכיר בכך שמה שחשוב הוא האפקט הפסיכולוגי של הדימוי הזה ולא המציאות שמאחוריו: "הפנתרים היו הסמל של האנטישמי השחור הרצחני והמסוכן המטיל חרדה בלב היהודים. זה היה דומה לצורה בה הסתכלו יהודי פולין על הנאצים החזקים בעלי המראה הבריא כעל יצורים על אנושיים, אשר כדאי להתרחק מהם מאחר שאי אפשר להילחם בהם. היינו נחושים בדעתנו להפסיק את החרדה הפסיכולוגית הזו". 16

לא סתם המשיל כהנא את השחורים לנאצים. הוא הרבה לשרטט משוואות בינריות בין עוצמה יהודית ובין שואה נוספת. כהנא רצה לחמש כל יהודי, במיוחד אם הוא מתגורר בשכנות למיעוטים גזעיים, ולאמנוֹ להשתמש בנשק כדי שלא ילך כצאן לטבח. במובן זה הוא הצטרף לקבוצות נוספות של יהודים אמריקנים שאימצו את תרבות הנשק המקומית בטענה שחלוקה המונית של נשק היא הדרך היחידה למנוע מאושוויץ לקרות שנית. גם במובן הזה, ולמרות העיגון שמצא לאחיזת נשק בכתבי ז'בוטינסקי, השתלב כהנא היטב בנוף המקום והזמן. רק בשנות השישים החלה תרבות הנשק האמריקנית להיות מומשגת סביב זכותם של אינדיווידואלים להגן על עצמם מפני איומים מצד אזרחים אחרים, ומימוש הזכות הזאת נתפס כמרכיב מכונן בזהות האזרח האמריקני (באופן אירוני הפנתרים השחורים היו חלוצים בפרשנותם לתיקון השני לחוקה, שלפיה הוא מעניק זכות אישית לשאת נשק למטרות הגנה עצמית, אם כי כאמור מטרתם הייתה לבסס את זכותם להופיע חמושים מול אלימות משטרתית). כהנא אימץ את תרבות הנשק באותה נקודת זמן ומטעמים דומים, ואף הטרים טענות שישמיעו חסידי נשק אמריקנים בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, כשקבל על החרמת כלי נשק מיהודים שרצו לעלות חמושים למטוס שמא יהיו עליו טרוריסטים.

חרף האשמותיו כי היהודים הליברלים נטמעים בתרבות זרה, כהנא אימץ בעצמו תרבות שמרותקת לאלימות בין־אישית ורואה בהתגוננות מפניה משאב ראשון במעלה לעיצוב זהות פוליטית, דהיינו את התרבות האמריקנית. השימוש באלימות, בפרט באמצעות נשק חם, ישנה את תדמית היהודי - בראש ובראשונה בעיני עצמו - מנרפה וכנוע לאמיץ וגאה. לפעמים שאב כהנא מן המסורת היהודית הצדקה לעמדתו שלפיה המושג "אהבת ישראל" מצדיק שימוש באלימות למען חירות יהודית; פעמים אחרות הכיר בזרותה של האלימות לאתוס היהודי וקרא לא להמשכיות שלו אלא לשינויו. ברוח זו הורה לקוראיו: "צעירים וצעירות, למדו לירות. שתו בצמא מן הגויים את האמנות הזאת שהם מצטיינים בה". 17 האלימות עבור כהנא הייתה אולי רק חריג לכלל נגד היטמעות, אך תורתו כולה עוסקת בהצדקת החריג הזה.

השיח הניאו־כהניסטי על פשיעה מגלם שילוב של תופעת האמריקניזציה של התרבות הפוליטית בישראל עם מציאות המדינה האחת. מציאות זו היא תוצאה של מדיניות ארוכת שנים שמוביל הנציג האולטימטיבי של האמריקניזציה בישראל, בנימין נתניהו, ועיקרה שאין לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני אלא "לנהל" אותו. במובן זה ממשלת לפיד־בנט הייתה הניצחון הגדול ביותר של נתניהו, שכן היא ביטאה את התקבלותה בפועל של מדיניות זו בכל קשת הפוליטיקה הציונית. את חוסר הנכונות לבצע פשרות אידיאולוגיות חולקים גם שותפיו הקואליציוניים הנוכחיים של נתניהו, המובילים קו של חתירה ל" הכרעה". ההתייחסות לפחד מפיגועים צריכה להתאים את עצמה לאקלים הפוליטי הזה שבו פשרה גרועה מסטגנציה. אין טעם לדבר על טרור שמתרחש במסגרת סכסוך לאומי (ובהקשר המסוים שלו כמצב של כיבוש), כי אין כל עניין בפתרון מדיני בר קיימא. לכן יש לעצב את תודעת הקורבּנוּת תוך הכחשת ההתנגשות בין שתי שאיפות לאומיות ולראותה כמצב קיומי שבו שרוי כל יהודי.

כפי שכתב ראיף זריק, "השיח הלאומני המתעורר כעת הוא ניסיון להתמודד עם הצורך להפריד בין שתי האוכלוסיות המעורבבות זו בזו באותה מסגרת טריטוריאלית. [...] ההפרדה המתפתחת בהשראת [חוק הלאום] אינה הפרדה בין 'כאן' ל'שם', אלא בין 'אנחנו' ובין 'הם' - בין היהודים לפלסטינים, ללא קשר למקום מושבם". בתוך אקלים זה, החשש מפני "חוסר משילות" העניק רוח גבית לקריאות להפעיל כוח כלפי פלסטינים באשר הם, וביתר שאת בעקבות אירועי מאי 2021, שהובילו קהל רחב לאמץ את ההמשגה הלאומנית של הביטחון האישי. המיליטריזציה של המשטרה, או השימוש בצבא במקומה של המשטרה בעיתות חירום, יוצרים תמונת מראה אירונית בין השטחים הכבושים לערים המעורבות: שם הצבא מבצע פעולות שיטור, וכאן המשטרה צריכה להתמודד, בלשונו של ח"כ בצלאל סמוטריץ', עם " מלחמה" נגד " האויב הערבי". האויב נהיה לפושע; הפושע נהיה לאויב.

בהקשרים שונים, עירוב אוכלוסיות באותו מרחב מביא את החזקות מביניהן לחוש חוסר ביטחון פיזי ולפתח פחד מפני פשיעה (שלעיתים יש לו ולעיתים אין לו בסיס אמפירי). כך היה בעקבות הליכי הדה־סגרגציה בארצות הברית של שנות השישים, על רקע מתחים גזעיים בעיקר; כך היה בלונדון הוויקטוריאנית עם עליית העיר המטרופולינית, על רקע מתחים מעמדיים בעיקר; וכך אצלנו היום, בשינויים המחויבים, עם התפוגגות פתרון שתי המדינות. משילות באמצעות הפחד מפני פשיעה, שמכתיבה מדיניות שאין לה קשר הכרחי עם טיפול אפקטיבי בפשיעה, הובילה את הרשויות בארצות הברית ובבריטניה לצייר את הפושע כ"אחר" שבא אלינו מבחוץ אבל גם כנוכחות מאיימת שמצויה תמיד מעבר לפינה. 18 כאשר אלימות לובשת צורה קולקטיבית, אין עוד כלים מתאימים להבין אותה. כדי להצדיק מדיניות המבוססת על הפעלת כוח כלפי כל פלסטיני יש ללכד את הציבור היהודי סביב פחד מפני היות קורבן לא כישראלים אלא ראשית כאינדיווידואלים, שנית כיהודים ושלישית כמערביים; כלומר, כקורבנות של פעילות פלילית בעלת מאפיינים שנדמים אוניברסליים, כקורבנות של פעילות אנטישמית בעלת מאפיינים שנדמים נצחיים, וכקורבנות של פעילות טרור בעלת מאפיינים שנדמים גיאופוליטיים. הרי מדינות רבות במערב סופגות פיגועי טרור מצד ארגונים אסלאמיסטיים; אנחנו כמותן מבחינת האשמה שלנו כמדינה ביחס לשליטה בפלסטינים או לאפלייתם, אבל שונים מהן מבחינת הקורבּנוּת הנצחית שלנו כיהודים.

אחת הטקטיקות הבולטות שהולכת יד ביד עם מדיניות של יד קשה באכיפת חוק בארצות הברית היא העצמת תחושת האחריות של קבוצות ויחידים להיות סוכנים של ביטחון - טקטיקה שמחדדת את הקדימות של תחושת הביטחון האישי על פני הביטחון האישי עצמו. בניגוד לחלק מחסידי הנשק האמריקנים, לרבות קבוצות יהודיות מסוימות, כהנא לא היה ליברטריאן שסבור כי ריכוז כוח בידי המדינה הוא הסכנה החמורה מכול. יחסו למדינה היה אינסטרומנטלי. תמיכתו במלחמת וייטנאם בנימוק שהאינטרס היהודי מחייב את הכרעת ברית המועצות, לצד האשמתו כי התנגדות הממסד היהודי האמריקני לכהנא עולה כדי "ג'יהאד" 19 - עמדות אלו ממחישות כי החלוקה החשובה בכהניזם אינה אני מול העולם, אלא אויבים מול ידידים.

כדי להצליח בישראל נדרש הכהניזם להמתין להבשלת המיזוג בין תפיסת האלימות כאמצעי לביצור זהות יהודית אותנטית, עיבוי ההמשגה של זהות זו בעזרת רומנטיזציה של נקמה, ותפיסת הגאולה הלאומית מבית מדרשו של הרב קוק (שכהנא עצמו היה אמביוולנטי לגביו). ואולם במשנתו המוקדמת של כהנא מצויים מקורותיו של התמהיל של חשיבה אמריקנית על תחושת הביטחון האישי ומציאות המדינה האחת. קואליציית הימין הישראלית כיום, כמו הקואליציה המרכיבה את הימין האמריקני, רואה סינרגיה בין משטרה חזקה, מיליציות אזוריות ונשיאת נשק אישית. משטרים אלו מחזקים, יחד ולחוד, את הרעיון שהפחד מפני פיגועים הוא כעת פחד מפני פשיעה. המושג "טרור" מתאים את עצמו למציאות זו כאשר הוא כולל, בעיניהם של ישראלים רבים, קשת רחבה של מעשים בלתי אלימים - "טרור חקלאי", "טרור כלכלי", "טרור דיפלומטי" וכיוצא באלה - שהמשותף להם הוא ערעור תחושת חוסן אתנו־לאומית כלשהי. האויב, ולא השלום, הוא שמתחיל בתוכנו.

הערות שוליים

# data[].attributes.attachment_link.title
המשרד להגנה יהודית // רפי רזניק * הזמן הזה

# data[].attributes.attachment_link.description
הצלחתה של מפלגת עוצמה יהודית בבחירות לכנסת על בסיס הבטחתה "לעשות סדר" ולהראות "מי פה בעלי הבית" רכבה על תפיסה אידיאולוגית המבליטה את הפחד מפני פשיעה ואת האיום על תחושת הביטחון האישי. שורשיה הרעיוניים של מגמה זו טמונים במשנתו המוקדמת של מאיר כהנא, שפותחה בתקופה שבה עמד בראש הליגה להגנה יהודית בארצות הברית.

# data[].attributes.headline
סרטון תעמולת הבחירות של מפלגת "כך" 1984

# data[].attributes.subject
סרטון תעמולת הבחירות של מפלגת "כך" 1984

# data[].attributes.attachment_link.title
תעמולת הבחירות 1984 חלק 21

# data[].attributes.headline
פסיקת בגצ הפוסלת את התמודדתו של מיכאל בן ארי בבחירות. כדאי לקרוא את שלושת העמודים הראשונים + הנימוק של אסתר חיות - 2019

# data[].attributes.subject
פסיקת בגצ הפוסלת את התמודדתו של מיכאל בן ארי בבחירות. כדאי לקרוא את שלושת העמודים הראשונים + הנימוק של אסתר חיות - 2019

# data[].attributes.attachment_link.title
פסילת בן ארי - מלא

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
פרדס הוצאה לאור

# data[].attributes.attachment_link.title
פדגוגיה של המדוכאים

# data[].attributes.attachment_link.description
פאולו פריירה (1997-1921), יליד ברזיל, מחנך ותיאורטיקן הנחשב אביה של גישת הפדגוגיה הביקורתית. עבד באופן מקיף ושיטתי בקרב קהילות מוחלשות, ובמיוחד בהוראת קרוא וכתוב בקרב אוכלוסיות מבוגרות. לאחר ההפיכה ב־1964 נאסר, ובהמשך יצא לגלות בבוליביה ובצ'ילה. בתקופה זו פרסם את ספרו הידוע ביותר פדגוגיה של המדוכאים , אשר ראה אור בשנת 1968.

# data[].attributes.attachment_link.title
לשחרר את הדמיון | מקסין גרין

# data[].attributes.attachment_link.description
″מטרת החינוך: להניע בני אדם אל מדרגה גבוהה יותר של מודעות ורגישות ולהביאם לכך שיהיו אכפתיים כלפי מה שחשוב ובעל ערך; לציידם ביכולת להרחיב דעת, לשכלל מיומנויות קוגניטיביות ולהיעזר בדמיון כדי לתת פשר ומשמעות להתנסויותיהם.″ (מקסין גרין) ″לשחרר את הדמיון″ הוא ספר שכמותו לא קראתם בעברית. הוא הראשון וה…

# data[].attributes.attachment_link.title
מהי נאורות? - עמנואל קאנט

# data[].attributes.attachment_link.description
″הנאורות היא יציאתו של האדם ממצב חוסר הבגרות שהביא על עצמו. חוסר בגרות משמעו חוסר היכולת להשתמש בשכל בלא הנחיה של אחר. כשהסיבה לחוסר הבגרות אינה בעיה שכלית, א

# data[].attributes.body
#באדיבות יצחק בנימיני

# data[].attributes.attachment_link.title
גרמשי על ההגמוניה

# data[].attributes.body
#באדיבות יצחק בנימיני

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
המרוץ לנשיאות ארצות הברית מביא עמו תמיד מועמדים המתהדרים באמונותיהם הדתיות. עודף חילוניות אינו נוסחה פוליטית מנצחת. למען האמת, ייתכן שברני סנדרס היה המועמד הבולט הראשון לנשיאות בתולדות ארצות הברית שהצהיר בגלוי על חילוניותו. אפילו תומס ג'פרסון, שלא היה נוצרי, היה דֶאיסט שהאמין בכל תוקף בקיומו של אל בורא. כשמנחה הטלוויזיה ג'ימי קימל לחץ על סנדרס, הוא אמר: "מה שאני מאמין בו, הבסיס הרוחני שלי, הוא שכולנו יחד בסיפור הזה". סנדרס הוא איקונוקלסט, זה חלק מקסמו, אבל סביר להניח שזו גם התכונה שהביאה למפלתו.

כיום, בתקופה שבה השמרנים מגַנים את החילוניות המתפשטת והולכת, והליברלים מזהירים מפני התקפות על הפרדת הכנסייה מהמדינה, נוצר הרושם שאמריקנים רבים מאמינים כי חילוניות היא תופעה חדשה למדי, תוצר של שקיעה מוסרית או זעזועים, שמקורם במהפכה התרבותית של שנות השישים. אבל שורשי החילוניות במערב עמוקים הרבה יותר, אפילו יותר מג'פרסון ומ" עידן התבונה". רוב ההיסטוריונים מסכימים שתהליך החילון החל להתרחש בתקופה הידועה בשם "העת החדשה המוקדמת" - העידן שבערך בין 1500 ל-1750, שבמהלכו חברו המדע, הקפיטליזם, ביקורת הדת וצמיחת המדינה הריכוזית, ועיצבו מחדש את התודעה המערבית.
תהליך החילון החל להתרחש בעת החדשה המוקדמת ובמהלכו חברו המדע, הקפיטליזם, ביקורת הדת וצמיחת המדינה הריכוזית עיצבו מחדש את התודעה המערבית.
יתר על כן, לעתים קרובות אנו מפרשים לא נכון את השלכות החילוניות על הדת. החילון לא הוביל לאובדן האמונה באל. רוב האירופאים בעת החדשה המוקדמת היו נוצרים אדוקים, אלא שהגבול בין הדתי לחילוני נעשה ברור יותר מבעבר. כפי שאמר סר תומס בראון, פילוסוף אנגלי בן המאה ה-17, בני האדם חיים "בעולמות נפרדים ונבדלים". ספֶרַת הדת הצטמקה, ולכן חלק גדול מהתקוות ומהפחדים שבני האדם נהגו להביע קודם לכן במונחים דתיים, הובעו כעת במונחים ארציים. לטוב או לרע, תהליך החילון נבע מההבנה שלשֵׂכֶל אין גישה לאמיתות נצחיות, ולכן רק התובנות המוגבלות שמעניקה לנו החוויה בעולם זה רלוונטיות לקריירה הארצית של המין האנושי.

תהליך החילון של החברה המערבית הביא עמו שינויים דרמטיים בחיים החומריים. הדבר ניכר היטב בשווקים. העולם החילוני המתפתח היה גדוש בדברים שונים ומשונים: תבלינים, טבק ושוקולד מהעולם החדש. משי ואבני טורקיז מטורקיה העות'מאנית. חרסינה ואריגים רקומים מהמזרח הרחוק. בליל של דברים מוזרים שנאספו והוצגו לראווה בבתי מרקחת או ב"חדרי פלאות" פרטיים של אנשים, כגון ארמדילים מפוחלצים, חפצים אינדיאנים מעוטרים בנוצות וקרנות של חד-קרן (שהיו למעשה חטים של נארוואל, או " חדשן חדקרן").
מהפכה הקריאה של המאה ה-16 לוותה בשפע של מדריכים החושפים את סודותיהן של האומנויות, וגם בקרב הציבור הרחב נמצא להם קהל נלהב.
מלבד מגוון מדהים של פריטים אקזוטיים, טבעיים או מלאכותיים, הוצפו האירופאים גם בהמצאות חדשות ובאופנות חדשות, כולל תרופות שהוכנו בזיקוק אלכימי, בדי כותנה שנצבעו באדום בוהק באמצעות צבעהּ של כנימת הקוכיניאל המקסיקנית, תכשיטי יוקרה ותכשיטים פשוטים,שהוצגו כאבני חן יקרות, כגון אזמרגדים מקולומביה, ונשלחו לאירופה דרך נמל הוֹרְמוֹז המרוחק. לכל פריט אקזוטי היה סיפור, והיה קשה להפליא לדעת אילו סיפורים אמיתיים. הבנת העולם החומרי הפכה למשימה בעלת חשיבות מכרעת.

הצורך לדעת איך דברים עובדים קיבל מענה בדמות מבול של ספרי הדרכה להדיוטות, שהודפסו בעזרת מכבש הדפוס שהומצא זה לא כבר. במאה ה-15 החלו להופיע ספרים מאת תותחנים, אדריכלים, בעלי מלאכה ומהנדסים. החיבורים המוקדמים האלה, שרבים מהם לוו באיורים רבים, נכתבו על-ידי מומחים עבור אנשים מקצוע אחרים ולא נמכרו בתפוצה רחבה. אך בהסבירם בפרוטרוט את התהליכים המכניים - בניגוד מוחלט לרוח הסודיות הידועה של הגילדות המקצועיות - החלו הכותבים האלה להפוך את האומנויות המכניות מידע אישי לידע מדעי. כשלאונרדו דה וינצ'י התחיל לחשוב על מכונות, התמורה הזאת כבר הייתה בעיצומה.

מהפכה הקריאה של המאה ה-16 לוותה בשפע של מדריכים החושפים את סודותיהן של האומנויות, וגם בקרב הציבור הרחב נמצא להם קהל נלהב. הספרונים הפשוטים והפרקטיים האלה פוגגו את הסודיות שאפפה את המלאכות השונות. ומכיוון שהעניקו לציבור רחב מתמיד גישה לאמיתות ארציות, הם עודדו חילוניות. בעידן ספרי ההדרכה, עשייה הייתה הדרך לידיעה.

ב-1535 פרסם דפס מפרנקפורט בשם כריסטיאן אגנולף את החוברת Kunstbüchlein ("ספרון המיומנויות") ומכר אותה לראשונה ביריד הספרים של פרנקפורט. הפמפלט הזה, שהודפס בזול על גבי נייר גס רגע לפני היריד, לא נראה כמניפסט המסוגל להצית מהפכה. אך במובנים רבים, זה בדיוק מה שעשה: לא מהפכה מדעית - זו תתרחש בשלב מאוחר יותר - אלא מהפכה באופן שבו אנשים מתייחסים לְמדע, שבמשך זמן רב עורר את חשדם, ובצדק.

כיום, כאשר אנו חושבים על אלכימיה, אנו מדמיינים מעין חיפוש מיסטי כוזב אחר אבן החכמים, או תוכניות מפוקפקות להפיכת מתכות פשוטות לזהב. במובן מסוים, הסטריאוטיפים האלה מוצדקים. הונאה על סמך תרגילים אלכימיים הייתה תופעה נפוצה, ולכן אפשר להבין מדוע האפיפיור יוחנן ה-22 הנפיק ב-1317 צו המגנה את האלכימיה, שאילץ את האלכימאים לעסוק באומנותם בחשאי. אשפי האלכימיה נשבו בכשפיה והבטיחו יותר משיכלו לקיים. ב-1596, למשל, הבטיח גאורג הוֹנאוֶור למלא את קופתו של הדוכס התפרן מווירטמברג על-ידי הפיכת ברזל לזהב. למותר לציין שתוכניתו המטורפת נכשלה למרות תמיכתו של הדוכס, ששילם על כך ביוקר. הונאוור הורשע בהונאה ונתלה מעמוד בגובה תשעה מטרים, שנבנה מהברזל שהדוכס סיפק לאלכימאי עבור ניסוייו.

אבל האלכימיה שימשה גם למטרות שגרתיות ומעשיות יתר. נשים עסקו באלכימיה במטבח, כשבישלו או זיקקו תרופות ומוצרים קוסמטיים. מטלורגים עסקו באלכימיה כשעיבדו פלדה כדי לשפר את איכותה. כשה-Wasserbrennerinnin, או נשות ה אקוואוויט, זיקקו ברנדי במזקקות שבמטבחיהן הביתיים, גם הן עסקו באלכימיה. המהפכה שעליה בישר בשקט "ספרון המיומנויות" של אגנולף, הגדירה מחדש את תפקידה של האלכימיה והסיטה את המוקד מתוכניות גרנדיוזיות ומופרכות לעניינים יומיומיים מעשיים.

הספרון של אגנולף היה מכרה זהב של מידע שימושי. הוא הכיל מתכונים לצִבְענים (פיגמנטים) עבור אמנים, טכניקות להקשיית פלדה וברזל, הנחיות לצריבת מתכות וציפוין, והוראות לצביעת בדים ולהסרת כתמים מבגדים. בקיצור, זה היה מדריך מקיף ורב-תכליתי לטכנולוגיה הביתית והתעשייתית של ימי הביניים המאוחרים.

כמדריך רב-תכליתי כלל הספרון פרק בשם Rechter Gebrauch d'Alchimei, או "שימוש הולם באלכימיה". אגנולף הסביר שהספרון חושף "אומנויות שימושיות ומספקות רבות, שבעבר היו נסתרות, ומטרתן אינה רק להסב הנאה לאלכימאים אלא לסייע לכל בעלי המלאכה המיומנים". אגנולף זנח את הגישה הקווזי-מיסטית של האלכימיה לחומר וחומרים, ופרסם הוראות פשוטות, בעיקר מתכונים, שכל אחד יכול להבין. כדי להמחיש את הניגוד בין "שימוש הולם באלכימיה" לבין שימוש בלתי הולם בה, חתם אגנולף את הספרון בשיר אזהרה קומי:

שמונה דברים אופפים את האלכימיה:
עשן, אפר, מילים רבות וכפירה,
אנחות עמוקות ועבודה מפרכת,
עוני מחפיר ודלות אמצעים.
אם מכל אלו ברצונכם להימנע,
התרחקו מן האלכימיה.

הספרון של אגנולף צבר פופולריות בקרב הציבור הרחב. הוא הודפס ותורגם שוב ושוב, ואת מתכוניו אפשר למצוא בספרים רבים מהמאה ה-16 בכל אירופה. הוא גם הוליד ספרי הדרכה נוספים ומגוונים. בעלי מלאכה מתחילים רכשו כישורים חדשים, וקוראים מן השורה למדו סודות מקצועיים שלא היו ידועים עד אז. כלומר הספרון, שתרגם סודות מקצועיים לכללים ולהוראות פשוטים, האיץ את שקיעת הכישרון והמיומנות של בעלי המלאכה והחלפתם בידע המעשי של הטכנולוגים.

מאות אלפי " ספרי סודות" הודפסו והופצו ברחבי אירופה במאות ה-16 וה-17. אלה היו ספרי הדרכה לכל אומנות ופעילות שניתן להעלות על הדעת - כל סוגי הידע החילוני - כולל סקס. היו מדריכים שהסבירו כיצד לבחור בת-זוג טובה, מדריכים למיילדות, שתיארו טכניקות יילוד נכונות, מדריכים שלימדו מיני תעלולים לבידור אורחים, ומדריכים שלימדו את ההורים כיצד לגדל את ילדיהם נכונה. מדריכים רפואיים הפכו לסוגה רבת נוכחות. היו, למשל, ספרים שהסבירו איך להקים מזקקה ולייצר שיקויים רפואיים, בשמים ומוצרי קוסמטיקה מעשבי גינה - ענף נוסף של "שימוש הולם באלכימיה".

שטף ספרי ההדרכה המודפסים פוגג את המסתורין האופף את הסודות המקצועיים. ספרי הסודות הוכיחו סופית שמתכון יעיל יכול לשמש תחליף לכישרונו של בעל המלאכה, ומה שנחשב בעבר לקסם נתפס כעת כהוקוס-פוקוס ותו לא. הספרים האלה, שנמכרו כמו לחמניות חמות, הולידו תרבות חדשה של ידע מעשי שחלחלה לחיי היומיום בעת החדשה המוקדמת באירופה.

אחד מספרי ההדרכה המפורסמים ביותר של תקופת הרנסנס, ספר ששינה את מהלך ההיסטוריה, הוא " הנסיך" לניקולו מקיאוולי (1532). זהו טקסט מעשי ביותר המסביר כיצד לצבור כוח ולשמר אותו. זהו אינו ספר מסורתי מסוגת "מראות הנסיכים", המתאר את התכונות הראויות לשליט אידיאלי ומשבח אותן. זהו מדריך ריאליסטי ביותר, המלמד את קוראיו כיצד לנווט ביעילות במים הפוליטיים הבוגדניים של עידן הרנסנס.

כפי ש"ספרון המיומנויות" של אגנולף פוגג את המסתורין האופף את האלכימיה, "הנסיך" של מקיאוולי חשף את סודות המדינאות והסביר, למשל, אם מוטב לנסיך שנתיניו יפחדו ממנו או יאהבו אותו (תשובתו, כפי שרבים מכם יודעים, היא שאמנם המצב האידיאלי הוא שני הדברים גם יחד, אך אם אין הדבר מתאפשר, עדיף לו לנסיך שהנתינים יפחדו ממנו). לאחר מקיאוולי, הסדר הפוליטי לא נתפש עוד כשיקוף ארצי של סדר קוסמי או אלוהי, אלא כתוצר אנושי שמטרתו לשרת את צורכיהם המידיים והמציאותיים של בני האדם.

בספרו "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם" (1905), כתב הסוציולוגי הגרמני מקס ובר על אודות " התפוגגות הקסם מן העולם" (disenchantment of the world) שהתרחשה בעת החדשה המוקדמת, שינוי תרבותי יסודי שאותו ראה כסימן ההיכר של המודרניות. ובר אמר שהשינוי הזה היה כרוך באמונה ש"אין [בטבע] כוחות מסתוריים שאי אפשר להבין". העולם הטבעי , לפחות ברמת העיקרון, ניתן לידיעה, צפוי וניתן להשפעה. בעולם נטול קסם אפשר להבין כל דבר ולשלוט בו, אפילו אם עדיין לא הבנו אותו או טרם השתלטנו עליו. בעוד שבסוף ימי הביניים שררה תפישת ה"גן הקסום הגדול" - מצב דמוי גן עדן המנוהל בכוח שמימי - ובר ראה את העולם של העת החדשה המוקדמת כעולם שבמרכזו ניצבים בני האדם, ואת היקום ראה כדבר מת ואימפרסונלי.

לתפישתו של ובר, הדרך לחילוניות החלה בתוך עולם הדת. הוא ייחס את התפוגגות הקסם לרפורמציה הפרוטסטנטית, שלטענתו שחקה את אמונתם של בני האדם בכוחה המוחלט של הקדושה. שרידים קדושים איבדו מיעילותם והטקסים הדתיים הפסיקו להקנות טובות שמימיות באופן אוטומטי. הדת, שהשתחררה כעת מטקסים קסומים בעלי אופי של אמונות תפלות, הפכה לעניין של אמונה פנימית. אבל הטענה הזו מוטלת בספק. האמת היא שהרפורמציה לא תרמה רבות להפרדת הקודש מהחול. הרפורמטורים מעולם לא דחו את ההנחה שהקדושה מסוגלת להתערב בעולם. להפך, היו רפורמטורים שהגנו נחרצות על יכולתו של אלוהים להעניש, לגנות ולתגמל פרטים וקהילות. הפרוטסטנטים לא הכחישו שהקדושה פלשה לעולם החילוני, אלא רק הודו שהיא לא עושה זאת לבקשתם של בני האדם.

גם הכנסייה הקתולית בתקופת הקונטרה-רפורמציה לא ביצרה את הגבול בין קודש לחול. היא בסך הכול הציגה גרסאות ברוקיות משלה לקסם דתי, כגון פולחן הקדושים. אפשר לטעון כי העולם נותר, כדבריו של ההיסטוריון רוברט סְקריבְּנֶר (Scribner), "יקום מוסרני" המאוכלס במלאכים ושדים, עולם שבו לידה של ילד נכה או הופעת כוכב שביט עשויות להתפרש כאות המתריע על עונש משמיים.

נכון, העולם המוסרני של סוף ימי הביניים אכן שקע, אך לא בזכות מתקפת הרפורמציה הנוצרית, כפי שטוען ובר. הוא שקע בגלל העלייה ברמות האוריינות הטכנית בכל תחומי התרבות, כתוצאה מההתפשטות המהירה של טכנולוגיית הדפוס. תוך פחות ממאה שנה נפוצה המצאתו של יוהנס גוטנברג מלב אירופה למחוזותיה המרוחקים ביותר. בתחילת המאה ה-16 כבר היו בסלמנקה שבספרד 52 מכבשי דפוס ו-84 חנויות ספרים.

התפשטות הדפוס ותרבות ספרי ההדרכה מסבירה מדוע, במקביל ל"הפגת הקסם" מן העולם המערבי, התרחשה תחייה פרדוקסלית-לכאורה של קסם עתיק: אמנם האינטלקטואלים של הרנסנס אימצו את ה הרמטיציזם, אך יש לשים לב שהם זנחו את שיר ההלל ההרמטי הקדום ל קסמן של המכונות. אוטומטונים, מנופים וכלי מצור לא נתפשו עוד כמכשירים מופלאים הטומנים בחובם כוחות נסתרים. הם היו מתקנים מכניים ותו לא. שטף המדריכים הטכניים וספרי הסודות ניפץ את האשליה שהמכונות עצמן קסומות באופן כזה או אחר.

ההומניסטים של הרנסנס לא העריצו קסם מפני שהוא העניק למכונות כוחות מכושפים, אלא מכיוון שהקסם העצים את היכולות והאוטונומיה של בני האדם, שיכלו כעת לחלום להיות קוסמים.

אם כן, אוריינות טכנית הובילה היישר ל"התפוגגות הקסם" של ובר. הייתה זו תוצאה ישירה של ספרי ההדרכה, שתרגמו סודות מקצועיים מסתוריים לכללים פשוטים. גם אם הקוראים של ספרי הסודות לא הבינו למה חומרים מסוימים מקשים ברזל או מייצרים צבעים במהירות, הם הבינו טוב יותר איך לעשות זאת. עולם האוּמנויות - כמו עולם הפוליטיקה - איבד את קסמו. הוא ניתק את השלשלאות שכבלו אותו לשמימי.

הייתה סיבה לכך שהמדריכים הטכניים נקראו לעתים קרובות "ספרי סודות". לא זו בלבד שהם חשפו טכניקות מקצועיות בפני הציבור הרחב, הם גם הציגו עולם שבו אין עוד "סודות", במובן של כוחות טבע מסתוריים וחבויים. רוב ספרי ההדרכה היו ספרי מתכונים. תוקפו של המתכון נובע מתוך קונספט "התפוגגות הקסם" הוובריאני, שכן יעילותו של המתכון נשענת על ההנחה שהטבע ניתן לידיעה, צפוי וחזרתי.

מכיוון שתהליך החילון חתר תחת תפישת הסדר הקוסמי והמטאפיזי, הופעת ספרי ההדרכה הכשירה את הקרקע לתפישה פתוחה וסובלנית יותר של האנושות. ההבדלים המהותיים בין אנשים שונים ותרבויות שונות, שניכרו היטב במפגשיהם של האירופאים עם אמריקה, עודדו אותם לנסות להבין את אופיים ומנהגיהם של הילידים. מיליוני לא-אירופאים, שעצם קיומם כלל לא היה ידוע לפני דור , פלשו לפתע לתודעה האירופאית.

גילוי העולם החדש יצר צורך בהול להבין מה משמעותו של מגוון אתני. הצורך הזה כיווץ אף יותר את סמכותה של הדת, ובטווח הארוך מאוד אף הוליד את מדע האתנולוגיה ההשוואתית. כשברני סנדרס אמר: "כולנו יחד בסיפור הזה", הוא פרט על מיתר שצליליו נשמעו לראשונה בתחילת תהליך החילון.

בחינה תולדות "התפוגגות הקסם מן העולם" מעלה, באופן טבעי, את שאלת הקביעוּת: האם העולם יכול להתקסם מחדש? ישנם סימנים מטרידים לכך שהתשובה חיובית, לפחות בזירה הפוליטית. גם בעניין זה הייתה לוובר תובנה חשובה. הוא ציין כי ביורוקרטיות טובות באכיפת חוקים אך אינן בהכרח טובות בהגדרת התכליות שביסוד החוקים הללו. כאן נוצר מרחב להופעתם של מנהיגים כריזמטיים, שמגדירים מחדש את התכליות האלה ותוך כדי כך עשויים לחולל שינוי מהותי במערכת הפוליטית. כריזמה היא קסם בהתגלמותו. כוחה מטיל עלינו כישוף אירציונלי.

האבות המייסדים של ארצות הברית הקפידו לעצב מערכת פוליטית ברוח התפוגגות הקסם, כזו שתימנע מדמגוגים לצבור כוח בזכות הכריזמה שלהם. תיאטרליות תמיד הייתה חלק מהפוליטיקה האמריקנית, והדבר ניכר בעצרות הפוליטיות ובוועידות המפלגתיות. אך בקמפיין הנשיאותי הנוכחי ישנם סימנים לכך שהכריזמה חזרה לפוליטיקה בתנופה גדולה, אולי גדולה מאי פעם.

הפרשנים הפוליטיים נראים המומים מהצלחתו של דונלד טראמפ, שמנפץ את הנורמות הפוליטיות המקובלות וסוחף אחריו מעריצים שאינם נשמעים לטיעוני המדיניות המוכרים. קונספט המנהיגות הכריזמטית של ובר מציע מספר תובנות בעניין זה. הכריזמה מעוגנת בתפישות. היא מופיעה במצבי משבר. ואף אחד לא מבין טוב יותר מדונלד טראמפ שאפשר לייצר תפישה של משבר על-ידי תמרוּן יצירתי של כלי התקשורת.

שורשיה העמוקים של החילוניות בתרבות המערבית, עשויים להעניק מעט נחמה לכל מי שחושש מפני הסכנות האורבות באקלים הפוליטי הלוהט של ימינו. אף על פי שהרטוריקה הימנית מגנה את החילוניות דרך קבע, הרי שהחילוניות הפכה את התרבות שלנו לדוגמטית פחות ולאנושית יותר. תרבות ספרי ההדרכה אחראית לחלק גדול מהכלכלה הטכנולוגית המודרנית, המעמידה במרכזה את התפוקה, שאותה אין כמעט איש שרוצה לסכן. ייתכן כי מנה הגונה של חילוניות, מתובלת בספקנוּת ובתבונה הרציונלית, היא בדיוק מה שנדרש כדי לשכך את הרוחות הסוערות המשתוללות כיום.
ויליאם אֵימון (William Eamon) הוא היסטוריון מאוניברסיטת ניו מקסיקו סטייט. ספרו האחרון הוא The Professor of Secrets: Mystery, Medicine and Alchemy in Renaissance Italy (משנת 2010). AEON Magazine. Published on Alaxon by special permission. For more articles by AEON, follow us on Twitter. תורגם במיוחד לאלכסון על ידי תומר בן אהרון תצלום ראשי: מתוך "Vanitas", טבע דומם מאת אוורט קולייר (1663, Evert Collier), המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית, טוקיו. תצלום: Google Art Project

# data[].attributes.attachment_link.title
זרעי החילוניות - אלכסון

# data[].attributes.attachment_link.description
המרוץ לנשיאות ארצות הברית מביא עמו תמיד מועמדים המתהדרים באמונותיהם הדתיות. עודף חילוניות אינו נוסחה פוליטית מנצחת. למען האמת, ייתכן שברני סנדרס היה המועמד הבולט הראשון לנשיאות בתולדות ארצות הברית שהצהיר בגלוי על חילוניותו. אפילו תומס ג'פרסון, שלא היה נוצרי, היה דֶאיסט שהאמין בכל תוקף בקיומו של אל בורא.

# data[].attributes.body
https://www.smithsonianmag.com/smart-news/iranian-protest-anthem-that-led-to-singers-arrest-becomes-first-song-to-win-grammy-for-social-change-180981594/

# data[].attributes.attachment_link.title
Iranian Protest Anthem That Led to Singer’s Arrest Wins a Grammy

# data[].attributes.attachment_link.description
First lady Jill Biden presented the inaugural Best Song For Social Change award

# data[].attributes.body
https://www.imdb.com/title/tt3065132/

# data[].attributes.attachment_link.title
Malala Yousafzai Nobel Peace Prize Speech

# data[].attributes.headline
טומי אונגרר- מאייר, סופר וקרקטוריסט 

# data[].attributes.subject
טומי אונגרר- מאייר, סופר וקרקטוריסט 

# data[].attributes.attachment_link.title
We talk S&M, being blacklisted, politics and creative legacy with illustration legend Tomi Ungerer

# data[].attributes.attachment_link.description
"My disgust or my anger feeds my work. Anything that's negative, I use as my fuel - inferiority complexes, anger....it all feeds in," says Tomi. "But for me the most important work [comes from] frustration. Illustration is a vehicle, yes, and artists [today] aren't as engaged.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The Freedom Archives contains over 12,000 hours of audio and video recordings as well as print materials dating primarily from the late-1960s to the mid-90s. These collections chronicle the progressive history of the Bay Area, the United States, and international movements for liberation and social justice.

# data[].attributes.attachment_link.description
The Freedom Archives contains over 12,000 hours of audio and video recordings as well as print materials dating primarily from the late-1960s to the mid-90s. These collections chronicle the progressive history of the Bay Area, the United States, and international movements for liberation and social justice.

# data[].attributes.headline
״הנסיכה תבוא בארבע״ ספר ילדים מאוייר. מאת וולפדיטריך שנורה, איורים ניב תישבי.

# data[].attributes.subject
״הנסיכה תבוא בארבע״ ספר ילדים מאוייר. מאת וולפדיטריך שנורה, איורים ניב תישבי.

# data[].attributes.body
הספר הנסיכה תבוא בארבע מאת הסופר הגרמני וולפדיטריך שנורה, נכתב ב1956. סיפור עדין העוסק במשמעות של שווין ללא אחידות, והומניזם.
עוד על הספר והסיפור- https://maritbenisrael.wordpress.com/tag/%D7%94%D7%A0%D7%A1%D7%99%D7%9B%D7%94-%D7%AA%D7%91%D7%95%D7%90-%D7%91%D7%90%D7%A8%D7%91%D7%A2/

# data[].attributes.attachment_link.title
הנסיכה תבוא בארבע - עותק דיגיטלי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
This piece is part of a series that looks at the past year of protests-in Hong Kong, Beirut, Delhi, and across the United States-through a design lens. We asked writers living in, or with connections to, these places to consider design's role within the context of these specific movements. Yesterday, we heard from Louise Benson about the power of illustration amid the ongoing unrest in Hong Kong.
On October 17, 2019, thousands of people filled the streets of Beirut to protest a new tax on internet calls imposed by the government, marking the beginnings of a movement to end 30 years of corrupt neoliberal governance. More than a million Lebanese citizens gathered in streets and squares across the country over the next several weeks. They united as citizens with common demands and aspirations. They occupied vital areas and usual lines of communication, making it impossible for the government to ignore or downplay the importance of the uprising. And crucially, they reclaimed public spaces that had, for decades, been stripped of their democratic value by a system that permeated a culture of distrust and fear among various Lebanese communities.

To keep the momentum alive, demonstrators knew that it was essential that people remain on the street, and devised ad-hoc strategies to do so. People played music on makeshift stages; recited poetry; cooked and distributed food; and organized public discussions and impromptu town halls. Barbers gave out free haircuts in the middle of Downtown Beirut, in what was previously a luxury shopping area. Designers, printmakers, and illustrators also adapted their tools and communication skills toward this mutual effort, and played a significant role in solidifying the communal bond of the revolution.

Designers, printmakers, and illustrators played a significant role in solidifying the communal bond of the revolution.

After two months of following the protests virtually from New York, I traveled back to Beirut in December as the demonstrations were still unfolding. I met my friend Farah Fayyad , a graphic designer and founder of silk screen printing shop Nice Nice Prints , at our regular bar Torino Express, which had been serving as one of the pit stops for protesters. We discussed " (Arabic for "on the lookout"), a collective of artists and designers urgently creating assets-such as for tips and announcements , or downloadable templates for community meet-ups-that engage with the socio-political context, to be used and shared. We also talked about how Fayyad, along with graphic designer Siwar Kraytem , had set up a silkscreen station in the street on October 23 and live-printed with the protesters for three consecutive days.

Setting up the silkscreen station had happened spontaneously, Fayyad told me. "I was sitting in the middle of the street and thought that it would be nice to do something special." She ran into Kraytem that same day and the two women made a plan. They picked up the machine from Salim Samara , Fayyad's print mentor and partner at the shop (and one of the most skilled silkscreen printers in Lebanon), prepared the screens, called a friend with a car, and drove to Riad al Solh square, where they set it up that afternoon.

"People would come, take off their shirts, and we would print on them," says Fayyad . They'd gathered graphics from their friends, many of whom were already making and distributing work, mostly on social media. , a member of the Samandal comics collective, hand-lettered the slogan "Fekkou," or "Fuck Off," which would become a recurring visual in the protest, found on banners and stenciled on the walls of Beirut. An illustration by Tracy Chahwan , another Samandal member, celebrated the women leading many of the marches, and one by Kraytem featured , an unfinished cinema landmark that finally became functional as a place for public discussions among protestors. Words across the building read: "The revolution hatched."

Two other Samandal members, Karen Keyrouz and Nour Hifaoui , organized an effort of their own: a live drawing session accompanied by live experimental music. The illustrators had a standing tradition of doing a ciné-concert once a month. "Since we were spending all of our time in the street, it just made sense to have one there," Keyrouz told me.

Designer and painter Omar Khouri played electronic music using a synthesizer, accompanying live drawings by Hifaoui that were projected on a screen. Zeez Collective member Carla Habib also drew to the music. The organizers managed to convince another protestor to lend them speakers and electricity from his portable generator.

Keyrouz and Hifaoui had different takeaways from that night. Hifaoui, who was busy drawing cartoons featuring the prime minister, recalls a positive response. "People asked us to stay and continue," she says. "One person even asked to take my drawing and hang it in his cafe. Other people were intrigued and told me that it was the first time they witnessed this kind of event, listened to the type of music [they were playing], and asked questions about the process." Keyrouz, however, remembers a protester who had been camped out for 12 days complaining. "He was asking for more mainstream music and maybe he was right. He blamed us for driving people away."

"This uprising is about possibilities and freedom of expression."

Keyrouz and Hifaoui had set up their live drawing station at "The Ring Bridge," another vital communication line in Beirut, turned into an outdoor communal area by the protesters. Unlike other Thawra locations, this one demands more work to get people to stay overnight, which may have contributed to the tension. "The street is for everyone, but you can't expect everyone to be on the same page," says Keyrouz. "This uprising is about possibilities and freedom of expression. However, the understanding of freedom of expression isn't the same to different people. There is a common ground we need to work on and agree upon. That's what I gathered and what stayed with me from that night."

As for the silkscreen station, Fayyad says that by day three their station was packed, and they had 150 donated T-shirts to print on. But the process was also physically exhausting, and other efforts began to feel more urgent. "We were all happy and it felt like a street festival, but still there was not a proper response from the government," she says. "It felt more relevant to participate in marches that targeted specific locations and institutions, like the electricity company or the Parliament, rather than just peacefully exist in the streets."

As with any revolution, things change quickly and protesters are nimble in their response-what tools may be useful for community organizing in one stage are rendered less so in another. Still, Fayyad sees design as a way to build solidarity. "It brought us and the other protesters closer," she says. "It was one of the most fulfilling experiences for me-we had so much energy."

# data[].attributes.attachment_link.title
During the Beirut Protests, Artists and Designers Found New Ways to Keep People on the Streets

# data[].attributes.attachment_link.description
This piece is part of a series that looks at the past year of protests-in Hong Kong, Beirut, Delhi, and across the United States-through a design lens. We asked writers living in, or with connections to, these places to consider design's role within the context of these specific movements. Yesterday

# data[].attributes.attachment_link.title
The Struggle Continues: Atelier Populaire and the Posters of the Paris '68 Uprising - Artillery Magazine

# data[].attributes.attachment_link.description
May marks half a century since the student and worker protests against rising unemployment and poverty under Charles de Gaulle's conservative government in France. In May 1968, students and faculty at the L'ecole des Beaux-Arts took over the lithography studio and established the Atelier Populaire (the Popular Workshop).

# data[].attributes.headline
עמי פדהצור, אריה פרליגר, 2004: האתגר של מפלגות קיצוניות למשטרים דמוקרטיים: ישראל כדוגמה

# data[].attributes.subject
עמי פדהצור, אריה פרליגר, 2004: האתגר של מפלגות קיצוניות למשטרים דמוקרטיים: ישראל כדוגמה

# data[].attributes.attachment_link.title
האתגר של מפלגות קיצוניות למשטרים דמוקרטיים

# data[].attributes.attachment_link.title
תורו אי ציות אזרחי

# data[].attributes.attachment_link.description
Academia.edu is a platform for academics to share research papers.