# data[].attributes.body
How can exploration of collective rituals cultivate self-empathy?

........

A (Art): Fluid and responsive to context, rooted in body-based materiality.

Framing my current artistic practice “kindful weapons”, that always is in

development/shifting/growing

•

R (Research): Grounded in personal poetics, working through iterative question

around collective and inner empathy. Choosing “collective self-empathy” as my

research

•

T (Teaching): Performed through ritual-like workshops that resist hierarchy and

promote co-creation. Exploration of, “anarchistic rituals” as my teaching

# data[].attributes.body
Many people think language is a choice.
But for me, there's nothing to choose.
Swedish is the language I write poetry in.
It’s born from me on the subway,
when I walk,
when I hum a tune.
It pours out—our vowels, our landscape words, all the verbs for sound—
and catches me off guard,
forces me to stop.
Pause.
Because I want to capture it,
but it’s always the one that captures me.

Swedish is an artistic choice.
I won’t replace my innermost process just to fit in,
or to land a project.
Because what matters most to me
isn’t that everyone understands me,
but that we have a conversation—
one where we truly reach one another.

# data[].attributes.body
cooking

# data[].attributes.body
SKÖG is an exploration of holding space to foster children’s right to expression

# data[].attributes.attachment_link.title
Patricia Aramburu on Instagram: "2025 ● SKÖG [2.40min]

SKÖG is an exploration of holding space to foster children’s right to expression. Set in the forest of Sätra, this installation engages children from different parts of Skärholmen, allowing them to discover self-empathy through art. In a world increasingly detached from self-reflection, SKÖG offers a guerrilla exploration of emotions, where children reclaim public space—both physically and emotionally.

As part of this process, we harvested stories, feelings, and movements, cultivating a collective creation that echoes the necessity of children’s access to both art and nature. The installation invites them to explore freely. The short video serves as an invitation to believe that we ourselves are the art. The poem, woven into the video, reminds us that children are our responsibility to nurture.

Plats @skogsatelje
...................
#constructionbydestruction #tartamuda #selfportrait #bodyography #lando #afroperuvian #performanceart #installation #choreographicinstallation #art #tears #artreasearch #whatif #poetry #weareart #iheardthat  #SELFPATHY #SALT #SOLROSILSKEN #SKÖG"

# data[].attributes.attachment_link.description
constructionbydestruction on March 15, 2025: "2025 ● SKÖG [2.40min]

SKÖG is an exploration of holding space to foster children’s right to expression. Set in the forest of Sätra, this installation engages children from different parts of Skärholmen, allowing them to discover self-empathy through art. In a world increasingly detached from self-reflection, SKÖG offers a guerrilla exploration of emotions, where children reclaim public space—both physically and emotionally.

As part of this process, we harvested stories, feelings, and movements, cultivating a collective creation that echoes the necessity of children’s access to both art and nature. The installation invites them to explore freely. The short video serves as an invitation to believe that we ourselves are the art. The poem, woven into the video, reminds us that children are our responsibility to nurture.

Plats @skogsatelje
...................
#constructionbydestruction #tartamuda #selfportrait #bodyography #lando #afroperuvian #performanceart #installation #choreographicinstallation #art #tears #artreasearch #whatif #poetry #weareart #iheardthat  #SELFPATHY #SALT #SOLROSILSKEN #SKÖG". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Patricia Aramburu (@constructionbydestruction)

# data[].attributes.body
cooking

"Conscious leadership in artistic processes"

# data[].attributes.body
INSPIRATION TO THE BONES

# data[].attributes.body
Jag lyssnar till världen
Nyheterna. Samtalen på tunnelbanan.
Luften viskar död.
Jag hör hur smärtan vandrar – den letar ett rum,
ett mellanrum att landa i.

Alla skyller på vapnet,
Dock är ett vapen ingenting
Utan en tanke bakom.
I min hud bär jag ärren:
ett vapen kan vara en sked, ett ord...

Söker efter vapnets antropologi
Hamnar bland smyckens ursprung,
fångas av sagor om kärlek till liv,
en respekt för kraft den som räcker ut en hand,
den som möter en blick när vi äter en måltid tillsammans.

I leran söker jag ett svar.
Jag trycker fingrarna djupt, låter materia svara.
Ett motstånd uppstår, en riktning talar.
Vapnet tar form, som smycke,
som förlängning av hud, av skelett och röst.

Ett vapen för närvaro, inte för kamp.
För skydd, inte för attack.
För poesi, inte för kontroll.
Dessa #KINDFULLWEAPONS som bär ömhetens kraft,
rörelsens visdom, ett språk utan dominans.

Ett val att andas utan att skada.
Att välja poesi i mellanrummet.
Att skapa utan att erövra.
Att röra sig med
— inte mot.

2504171947

# data[].attributes.attachment_link.title
Patricia Aramburu on Instagram: "#MASKROSDRÖMMAR ○ de frågade mig vart jag kom ifrån? Som om de aldrig sett en växt innan.

I min maskrosträdgård odlar jag empati... till mig själv och världen, till mellanskap. Jag ger mig utrymme att växa, genom att jäsa. Sen nästan 8år tillbaka har jag växt rötter, jag har ett hem. Min månne och min sol inpirerar mig till att leka, pausa och drömma. Vi skapar vårt eget språk bortom allt omkring oss, en vardag med omtanke och nyfikenhet. För vi väljer att tro på världen, vi tror på oss. 

#WEAREART

#constructionbydestruction #art #poem #Shī #Sanat #skeç #şiir #kavitā #skit #pesma #gabay #arte #raiz #poema #taller #atelje #illustration #roots #sharingiscaring #rötter #sketches #dreams #maskrosträdgård #moderhood #childhood #kindness"

# data[].attributes.attachment_link.description
constructionbydestruction on April 14, 2025: "#MASKROSDRÖMMAR ○ de frågade mig vart jag kom ifrån? Som om de aldrig sett en växt innan.

I min maskrosträdgård odlar jag empati... till mig själv och världen, till mellanskap. Jag ger mig utrymme att växa, genom att jäsa. Sen nästan 8år tillbaka har jag växt rötter, jag har ett hem. Min månne och min sol inpirerar mig till att leka, pausa och drömma. Vi skapar vårt eget språk bortom allt omkring oss, en vardag med omtanke och nyfikenhet. För vi väljer att tro på världen, vi tror på oss. 

#WEAREART

#constructionbydestruction #art #poem #Shī #Sanat #skeç #şiir #kavitā #skit #pesma #gabay #arte #raiz #poema #taller #atelje #illustration #roots #sharingiscaring #rötter #sketches #dreams #maskrosträdgård #moderhood #childhood #kindness". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Patricia Aramburu (@constructionbydestruction)

# data[].attributes.body
Memories, archive, knowledge

# data[].attributes.body
I use Klein technique as an artistic method to deepen my understanding of bodily expression,
as my body is my artistic tool.
For me, as a poetic being, this is another way of writing poetry—
a silent language that lives within me.
For over a year, I have absorbed everything I could,
even what I do not yet understand—
because I believe in process,
and I am building patience.

This spring’s Klein improvisation course has been a journey of discovery.
Since improvisation was already woven into the classes,
the spaces between the course’s intense moments
have been filled with more poetry and sculpture.
I need to let it all ferment.
It will likely take years.

# data[].attributes.attachment_link.title
Patricia Aramburu on Instagram: "● #omsorgfullavapen #skisser ● 
Jag lyssnar till världen
Nyheterna. Samtalen på tunnelbanan.
Luften viskar död.
Jag hör hur smärtan vandrar – den letar ett rum,
ett mellanrum att landa i.

Alla skyller på vapnet,
Dock är ett vapen ingenting
Utan en tanke bakom.
I min hud bär jag ärren:
ett vapen kan vara en sked, ett ord...

Söker efter vapnets antropologi
Hamnar bland smyckens ursprung,
fångas av sagor om kärlek till liv, 
en respekt för kraft den som räcker ut en hand,
den som möter en blick när vi äter en måltid tillsammans.

I leran söker jag ett svar.
Jag trycker fingrarna djupt, låter materia svara.
Ett motstånd uppstår, en riktning talar.
Vapnet tar form, som smycke, 
som förlängning av hud, av skelett och röst.

Ett vapen för närvaro, inte för kamp.
För skydd, inte för attack. 
För poesi, inte för kontroll.
Dessa #KINDFULLWEAPONS som bär ömhetens kraft,
rörelsens visdom, ett språk utan dominans.

Ett val att andas utan att skada.
Att välja poesi i mellanrummet.
Att skapa utan att erövra.
Att röra sig med 
— inte mot.
………..

NEUTRALITY IS A PRIVILEGE.  Who can be neutral? Doesn’t remaining neutral in conflictual situations imply always taking the side of the powerful? When is art not political? When are bodies neutral? When is the object responsible?

#constructionbydestruction #feminism #illustration #teckning #femart #contemporaryart #konst #feministart #samhällskonst #illustration #ordkonst #teckning #krigare #installation #body #skin #poesi #power #offentligkonst #gemensamkonst #art #poesi #wordwarrior #ilska #weaponisedlandscape #neutralityisaprivilege #nordicneutrality"

# data[].attributes.attachment_link.description
constructionbydestruction on April 17, 2025: "● #omsorgfullavapen #skisser ● 
Jag lyssnar till världen
Nyheterna. Samtalen på tunnelbanan.
Luften viskar död.
Jag hör hur smärtan vandrar – den letar ett rum,
ett mellanrum att landa i.

Alla skyller på vapnet,
Dock är ett vapen ingenting
Utan en tanke bakom.
I min hud bär jag ärren:
ett vapen kan vara en sked, ett ord...

Söker efter vapnets antropologi
Hamnar bland smyckens ursprung,
fångas av sagor om kärlek till liv, 
en respekt för kraft den som räcker ut en hand,
den som möter en blick när vi äter en måltid tillsammans.

I leran söker jag ett svar.
Jag trycker fingrarna djupt, låter materia svara.
Ett motstånd uppstår, en riktning talar.
Vapnet tar form, som smycke, 
som förlängning av hud, av skelett och röst.

Ett vapen för närvaro, inte för kamp.
För skydd, inte för attack. 
För poesi, inte för kontroll.
Dessa #KINDFULLWEAPONS som bär ömhetens kraft,
rörelsens visdom, ett språk utan dominans.

Ett val att andas utan att skada.
Att välja poesi i mellanrummet.
Att skapa utan att erövra.
Att röra sig med 
— inte mot.
………..

NEUTRALITY IS A PRIVILEGE.  Who can be neutral? Doesn’t remaining neutral in conflictual situations imply always taking the side of the powerful? When is art not political? When are bodies neutral? When is the object responsible?

#constructionbydestruction #feminism #illustration #teckning #femart #contemporaryart #konst #feministart #samhällskonst #illustration #ordkonst #teckning #krigare #installation #body #skin #poesi #power #offentligkonst #gemensamkonst #art #poesi #wordwarrior #ilska #weaponisedlandscape #neutralityisaprivilege #nordicneutrality". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Patricia Aramburu (@constructionbydestruction)

# data[].attributes.body
cooking

# data[].attributes.body
NESTING is a dance that instinctively connects two landscapes, creating a performance that mirrors the natural act of care. Over the course of several days, the landscape imprints itself on the body through wind, stone, rock, dust, and sun. In this process, the body and the archipelago merge. The dance becomes a nurturing act, echoing themes of nesting and belonging within the wild, cold landscape, highlighting the contrast between barren rock and the hidden life it holds.

The body explores the care given to both its own skin and the surface of the stone, reflecting on the deep human need for care and connection. As the dance unfolds, it poses the question: WHO IS NESTING WHOM? The act of care resembles a bird nurturing its egg, creating a protective, intimate space within the rugged archipelago. The cold winter landscape, with its frozen waters and stony expanses, becomes a place of nurturing, mimicking nature’s cycles of change and transformation into spring.

The instinct of care is rooted deeply in the landscape. What appears at first to be a mother is, in fact, a child—her desire to nest arising from a longing for home. The dance explores the landscape as a place of safety and transformation. Where emptiness seems to exist, there is also the beauty of a language, for a landscape is never truly empty. It is the human gaze that draws limitations, while the land itself remains full of life and care.

..........................
Thanks to Artresidence

BKN @bkn.bjorko.konstnod

# data[].attributes.attachment_link.title
En plats att andas 💚💛🧡💜🩷🩵💙 on Instagram: "HUR LÅTER MIN NYFIKENHET?
Tack till alla små troll som kommit förra och denna vecka för testa vara nyfikenhet med ljud och material, som med tålamod styrka och omtanke möter skog, konst  och varandra. Tack för all inspiration 
Önskar er alla en varm varborg 🔥🔥🔥

//Patricia 
Ps: Håll utkik för snart dyker d upp öppethus, då kan du själv som vuxen prova på skapa

......................................
__MATERIAL kostnadsfritt, dock har vi inte tillgång till vatten, ta gärna med vatten + servett/papper

https://maps.app.goo.gl/yiqVQk9FQnmFtcTg7"

# data[].attributes.attachment_link.description
2 likes, 0 comments - skogsatelje on April 30, 2025: "HUR LÅTER MIN NYFIKENHET?
Tack till alla små troll som kommit förra och denna vecka för testa vara nyfikenhet med ljud och material, som med tålamod styrka och omtanke möter skog, konst  och varandra. Tack för all inspiration 
Önskar er alla en varm varborg 🔥🔥🔥

//Patricia 
Ps: Håll utkik för snart dyker d upp öppethus, då kan du själv som vuxen prova på skapa

......................................
__MATERIAL kostnadsfritt, dock har vi inte tillgång till vatten, ta gärna med vatten + servett/papper

https://maps.app.goo.gl/yiqVQk9FQnmFtcTg7". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by En plats att andas 💚💛🧡💜🩷🩵💙 (@skogsatelje)

# data[].attributes.body
KONST

Art is a choice to move through the world without giving up. In times of crisis, I choose reform and protest. Often, the process is the work itself—finding balance between engagement and trauma processing, between a journal and work of art, between narcissism and empathy, is what art breathes for me

# data[].attributes.body
sKETCHES

# data[].attributes.body
VARDAG

EVERDAYLLIFE

# data[].attributes.body
Self-portraiture is a powerful method to engage with intimacy, presence, identity, and emotion through my own gaze. Whether hammering, dancing, painting, jumping or hanging laundry, movements rooted in everyday life becomes a narrative of the body exploring displacement and reconnection with itself. This process is a conscious act reflecting on womanhood, motherhood, and humanhood. In a society that insists on capturing and controlling female bodies, I document to claim agency, tracing my body to reflect and challenge traditional ideas of material/object. In my work, I am a body that plays, exists, and takes up space. Through autobiographical experience, I see human vulnerability and capture moments of intimacy, yet universal

Art is a choice to move through the world without giving up. In times of crisis, I choose reform and protest. Often, the process is the work itself—finding balance between engagement and trauma processing, between a journal and work of art, between narcissism and empathy, is what art breathes for me

# data[].attributes.attachment_link.title
Patricia Aramburu on Instagram: "2025 TÖRRK ●
Tankar på torrk | Drying Thoughts: This installation captures the process of shedding layers, mirroring the simple act of hanging laundry. Skin-colored paper arcs represent my thoughts, filling the room with 88 hanging bodies. With each one, I come closer to home in my skin, until I stand bare and unburdened. Through this work, I turn the act of care toward myself, highlighting nurturing as an act of self-compassion

During my stay at BKN @bkn.bjorko.konstnod , I was offer space and time. In that air, I took instinctively my thoughts and hung them under the sunlight. As I performed this repetitive act, I realized I was shedding layers, growing lighter, more fragile, yet safe enough to continue. I watched my body move—no scars were visible, no limbs were numb—and I came to lisen. In this moment, I saw this breakable, yet resilient creature before me, and I cared for her finding self-empathy. One by one, I stripped away every layer until I was bare, with nothing left to hide
.............

Self-portraiture is a powerful method to engage with intimacy, presence, identity, and emotion through my own gaze. Whether hammering, dancing, painting, jumping or hanging laundry, movements rooted in everyday life becomes a narrative of the body exploring displacement and reconnection with itself. This process is a conscious act reflecting on womanhood, motherhood, and humanhood. In a society that insists on capturing and controlling female bodies, I document to claim agency, tracing my body to reflect and challenge traditional ideas of material/object. In my work, I am a body that plays, exists, and takes up space. Through autobiographical experience, I see human vulnerability and capture moments of intimacy, yet universal

Art is a choice to move through the world without giving up. In times of crisis, I choose reform and protest. Often, the process is the work itself—finding balance between engagement and trauma processing, between a journal and work of art, between narcissism and empathy, is what art breathes for me

#constructionbydestruction #selfies #selfpathy #selfportrait #resistens #narrative #skin #hud #tankar #thoughts #björkö #norrtälje #bkn"

# data[].attributes.attachment_link.description
29 likes, 3 comments - constructionbydestruction on March 24, 2025: "2025 TÖRRK ●
Tankar på torrk | Drying Thoughts: This installation captures the process of shedding layers, mirroring the simple act of hanging laundry. Skin-colored paper arcs represent my thoughts, filling the room with 88 hanging bodies. With each one, I come closer to home in my skin, until I stand bare and unburdened. Through this work, I turn the act of care toward myself, highlighting nurturing as an act of self-compassion

During my stay at BKN @bkn.bjorko.konstnod , I was offer space and time. In that air, I took instinctively my thoughts and hung them under the sunlight. As I performed this repetitive act, I realized I was shedding layers, growing lighter, more fragile, yet safe enough to continue. I watched my body move—no scars were visible, no limbs were numb—and I came to lisen. In this moment, I saw this breakable, yet resilient creature before me, and I cared for her finding self-empathy. One by one, I stripped away every layer until I was bare, with nothing left to hide
.............

Self-portraiture is a powerful method to engage with intimacy, presence, identity, and emotion through my own gaze. Whether hammering, dancing, painting, jumping or hanging laundry, movements rooted in everyday life becomes a narrative of the body exploring displacement and reconnection with itself. This process is a conscious act reflecting on womanhood, motherhood, and humanhood. In a society that insists on capturing and controlling female bodies, I document to claim agency, tracing my body to reflect and challenge traditional ideas of material/object. In my work, I am a body that plays, exists, and takes up space. Through autobiographical experience, I see human vulnerability and capture moments of intimacy, yet universal

Art is a choice to move through the world without giving up. In times of crisis, I choose reform and protest. Often, the process is the work itself—finding balance between engagement and trauma processing, between a journal and work of art, between narcissism and empathy, is what art breathes for me

#constructionbydestruction #selfies #selfpathy #selfportrait #resistens #narrative #skin #hud #tankar #thoughts #björkö #norrtälje #bkn". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Patricia Aramburu (@constructionbydestruction)

# data[].attributes.body
Varje del av mig är hungrig

# data[].attributes.attachment_link.title
Patricia Aramburu on Instagram: "2012 ● DROPPIT - poetisk upprop . Ett 9km tack som förenar Husby Kista Rinkeby Tensta och åter igen Husby. Odlade tankar, önskningar, drömmar och samtal. Jag springer i min hand håller jag en sten, jag släpper intuitivt stenen medans jag springer, fortsätter springa,  tar en ny sten från fickan, jag släpper den ... jag tittar inte bak, jag hör inga rop, för jag springer min vanliga löprunda enda skillnaden är att denna gång släpper jag en del av mig till er, ett tack till mitt hem. 

Material: stenar

...........................................................
Varje del av mig är hungrig. Konst är ett val att agera och röra mig i världen utan att ge upp. Mitt i en kris väljer jag reform och upprop. Att stanna är inte jag, för jag är inte ett foto. Att tiga är inte jag, för jag är ingen ö. Att vika är inte jag, för jag är inget papper.

Många gånger är processen själva verket, och att hitta balansen mellan engagemang och traumabearbetning, mellan dagbok och verk, mellan narcissism och empati, är just det som för mig är konst.

#art #installation #järvafältet #performance #aktivism #humanism #dreammaker #wishdropping #poetry #publispace #constructionbydestruction"

# data[].attributes.attachment_link.description
constructionbydestruction on July 27, 2015: "2012 ● DROPPIT - poetisk upprop . Ett 9km tack som förenar Husby Kista Rinkeby Tensta och åter igen Husby. Odlade tankar, önskningar, drömmar och samtal. Jag springer i min hand håller jag en sten, jag släpper intuitivt stenen medans jag springer, fortsätter springa,  tar en ny sten från fickan, jag släpper den ... jag tittar inte bak, jag hör inga rop, för jag springer min vanliga löprunda enda skillnaden är att denna gång släpper jag en del av mig till er, ett tack till mitt hem. 

Material: stenar

...........................................................
Varje del av mig är hungrig. Konst är ett val att agera och röra mig i världen utan att ge upp. Mitt i en kris väljer jag reform och upprop. Att stanna är inte jag, för jag är inte ett foto. Att tiga är inte jag, för jag är ingen ö. Att vika är inte jag, för jag är inget papper.

Många gånger är processen själva verket, och att hitta balansen mellan engagemang och traumabearbetning, mellan dagbok och verk, mellan narcissism och empati, är just det som för mig är konst.

#art #installation #järvafältet #performance #aktivism #humanism #dreammaker #wishdropping #poetry #publispace #constructionbydestruction". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Patricia Aramburu (@constructionbydestruction)

# data[].attributes.body
Jag hörde att jag var blind.
Bara ögon som inte ser
kan undvika att agera.
För hur skulle vi annars förklara för barnen
när jag skyddar dem från mygg och eksem,
men låter andra svälta ihjäl?
Att jag vakar över deras sömn,
men väljer att lämna andra i en mardröm.

Jag hörde att arrogans
går arm i arm med tron—
tron att rättvisa förtjänas,
att trygghet är universell
så länge den tillhör oss.
För det spelar ändå ingen roll.
Vår bekvämlighet kostar ju noll.
Därför kan vi fortsätta att bedöva oss

Jag hörde att min vardag
är viktigare än andras nöd.
Att när jag scrollar genom ännu en tragedi—
krävs inget, trots att jag bevittnar deras död.
Jag hörde att jag var god,
att jag var vänlig, att jag hade mod.
Men inte tillräckligt för att stanna upp.
Inte stark nog för att välja annat.

Jag hörde att vi är trötta.
Att mänskligheten kostar, och att vi är mätta.
Så dagarna går, grå höstar kommer,
kalla vintrar biter, och tystnaden blommar till vår.
Vi kallar det förnuft—
För vad skyddar oss från skuld, om inte tystnad?
vårt neutrala, nordiska landskap som känns tryggt,
även när våra steg trampar på andras rygg.

Jag hörde att barnens kroppar
inte väger tungt nog om de inte är våra.
Att deras gråt inte ekar i våra gravar,
så lik den tid då vi ägde slavar.
Jag hörde att jag inte kan förändra något.
Att det är en bekväm lögn,
som ger mig sömn,
men stjäl den från andra.

Jag hörde att du är människa, Att det va nog.
Men ändå är du fången i deras ruttna tand
Så vad ska jag säga till mina barnbarn?
När jag är vittne till en massaker—
Till Ett kärlekshav som sänktes i blod
Att jag valde att skrapa av min hud,
för att jag inte orkade bära på mod.

2505200020//p

# data[].attributes.body
Narratives are foundational to every aspect of our life, as history , religion, culture, political, education, health, language ect ...but the narratives in our body are hidden and forgotten. Dance has long been empowering us to narrate in our body language. So let us take the stage and dance, a minute to shake, our body to narrate.

# data[].attributes.body
WE ARE ART

# data[].attributes.body
Jag hörde att skam

Hade hittat sin hamn

Den hade skapad sitt bo

Vaknat med våren och funnit ro

Kanske ristat ett rop

Kanske ropat ett minne

Kanske drömt en skog

Kanske sörja allt som dog

Jag hörde att skuld

Hade badat i guld

Gömt sig under det som glittrar

Lockad fram hud och kropp

Låtit frossa blir till hopp

Kanske glömt tystnaden

Kanske överlevt saknaden

Kanske gräva yxan i försvar

Kanske kämpat klar

2503050828//p

# data[].attributes.body
Kära farfar saknar dina ord, dessa quechua vokaler som rullade ihop kärlek till visdom. De kallade dig bastard, de smutsade ner dig och lämnade dig bar... trost allt byggde du ditt slott. Trost allt valde du mig för att dela din sorg och styrka. Mitt första danssteg föddes från dina berättelse, min envishet matas av vår efternamn. För vi är berg! Vi är bortom, som en oändligt hav, vi är #OGRÄS som aldrig dör.

# data[].attributes.attachment_link.title
Patricia Aramburu on Instagram: "#SKISSER • Mitt i detta kaos hittar jag en dans, jag vill inte fånga den eller lära mig den. Jag är den. #sketches 
..............................................................................

#constructionbydestruction #art #poem #befrielse #Shī #liberation #Sungeki #uta #Sanat #skeç #şiir #Kalā #Anśadāna #kavitā #skit #pesma #curiyaha #gabay #arte #poema #taller #atelje #illustration #performance #sharingiscaring #sketches #bodyography"

# data[].attributes.attachment_link.description
constructionbydestruction on April 13, 2025: "#SKISSER • Mitt i detta kaos hittar jag en dans, jag vill inte fånga den eller lära mig den. Jag är den. #sketches 
..............................................................................

#constructionbydestruction #art #poem #befrielse #Shī #liberation #Sungeki #uta #Sanat #skeç #şiir #Kalā #Anśadāna #kavitā #skit #pesma #curiyaha #gabay #arte #poema #taller #atelje #illustration #performance #sharingiscaring #sketches #bodyography". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Patricia Aramburu (@constructionbydestruction)

# data[].attributes.attachment_link.title
Patricia Aramburu on Instagram: "2025 ● SALT [10.00 min]

SALT is an exploration of empathy, with the Mediterranean Sea as its scar. Defined by the countless lives lost to migration and war, I use saltwater as both a physical and symbolic medium. Over the course of three days, I ritualistically harvested salt from the sea using a hammer, axe, and hatchet, symbolizing a slow unproductive process.

The poem in the background captures an act of love as the resilience of humanity. The act of harvesting salt becomes a metaphor for empathy, reminding us that while healing takes time, it is essential for survival. Through SALT. I reflect on the scars left by wars, conflicts and migration policies, perhaps even calling us to stop it. I believe in the Collective healing, that empathy is possible through acts of care—so why not harvest SALT?

...............
Visades 2025 Fylkingen en kväll av filmer "the Aesthetics of Resistance"

#constructionbydestruction #tartamuda #selfportrait #bodyography #lando #afroperuvian #performanceart #installation #choreographicinstallation #art #tears #artreasearch #whatif #poetry #weareart #iheardthat  #SELFPATHY #SALT #SOLROSILSKEN #SKÖG"

# data[].attributes.attachment_link.description
constructionbydestruction on March 15, 2025: "2025 ● SALT [10.00 min]

SALT is an exploration of empathy, with the Mediterranean Sea as its scar. Defined by the countless lives lost to migration and war, I use saltwater as both a physical and symbolic medium. Over the course of three days, I ritualistically harvested salt from the sea using a hammer, axe, and hatchet, symbolizing a slow unproductive process.

The poem in the background captures an act of love as the resilience of humanity. The act of harvesting salt becomes a metaphor for empathy, reminding us that while healing takes time, it is essential for survival. Through SALT. I reflect on the scars left by wars, conflicts and migration policies, perhaps even calling us to stop it. I believe in the Collective healing, that empathy is possible through acts of care—so why not harvest SALT?

...............
Visades 2025 Fylkingen en kväll av filmer "the Aesthetics of Resistance"

#constructionbydestruction #tartamuda #selfportrait #bodyography #lando #afroperuvian #performanceart #installation #choreographicinstallation #art #tears #artreasearch #whatif #poetry #weareart #iheardthat  #SELFPATHY #SALT #SOLROSILSKEN #SKÖG". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Patricia Aramburu (@constructionbydestruction)

# data[].attributes.body
VAR ÄR MELLANRUMMET?

# data[].attributes.body
KLEIN IMPROVISATION

parallell kurs under våren 2025

# data[].attributes.body
For me, poetry is an artistic tool—a conscious choice to engage in dialogue. It is my way of processing everyday life, of breathing.
For decades, I limited myself to the idea that it had to be a “literary text,” because the world had chosen that for me.
But over the past decade, I’ve started breaking the words apart—I write poems with my body, with fabric and shadow, creating poetry from the memory of a memory, with sketches and sound.
Because at its core, it’s about:
_ rhythm & form
_ the charge of the narrative
_ the symbolism & language of material
_ interpretation & meaning
_ feeling and presence

# data[].attributes.body
SPRÅK utan ord

# data[].attributes.attachment_link.title
Patricia Aramburu on Instagram: "● 2025 #SKAM Workshop . KAOTISKA RITUALER  @skogsatelje med konstnärer från Sätra och Bredäng
............

SKAM är ett projekt som utforskar hur skam klär/bär våra kroppar, som startade 2015. Skam är inte farlig. Idag lever projektet vidare som workshop, där vi fortfarande klär oss i "plagg/masker", och tillsammans tillåter oss att rensa – och skapa plats för denna lysande känsla.
.
.
.
#constructionbydestruction #blackwhite #art #illustration #drawing #picture #artist #sketch #artwork  #conceptart #conceptualart #streetart #moderart #gallery #memories #konst #human #body #maskrosdrömmar #lek #dans #choreographicinstallation #shame #vergüenza #layers #aluminium #dance"

# data[].attributes.attachment_link.description
constructionbydestruction on May 19, 2025: "● 2025 #SKAM Workshop . KAOTISKA RITUALER  @skogsatelje med konstnärer från Sätra och Bredäng
............

SKAM är ett projekt som utforskar hur skam klär/bär våra kroppar, som startade 2015. Skam är inte farlig. Idag lever projektet vidare som workshop, där vi fortfarande klär oss i "plagg/masker", och tillsammans tillåter oss att rensa – och skapa plats för denna lysande känsla.
.
.
.
#constructionbydestruction #blackwhite #art #illustration #drawing #picture #artist #sketch #artwork  #conceptart #conceptualart #streetart #moderart #gallery #memories #konst #human #body #maskrosdrömmar #lek #dans #choreographicinstallation #shame #vergüenza #layers #aluminium #dance". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Patricia Aramburu (@constructionbydestruction)

# data[].attributes.attachment_link.title
Patricia Aramburu on Instagram: "When did we stopped to play? ● sketches ● Art resides in me, until it is shared maybe as a poem, an installation, a smile or a dance.
...............................

#art #konstnärligforskning #performance #sketches #research #storytelling #artistiresearch #skisser #konst #constructionbydestruction #tartamuda #STUTTERME"

# data[].attributes.attachment_link.description
constructionbydestruction on January 26, 2025: "When did we stopped to play? ● sketches ● Art resides in me, until it is shared maybe as a poem, an installation, a smile or a dance.
...............................

#art #konstnärligforskning #performance #sketches #research #storytelling #artistiresearch #skisser #konst #constructionbydestruction #tartamuda #STUTTERME". 

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Patricia Aramburu (@constructionbydestruction)

# data[].attributes.body
REWRITE

# data[].attributes.body
HUMANITY

# data[].attributes.body
WRITING WITH WATER

# data[].attributes.body
LETTERS

# data[].attributes.body
I SCREAM:

History repeats itself!!!
over and over again,
like a parasite.

Their children,
my children,
our children,
one child,
thousands of children—

we still keep playing silence,
they still keep losing futures.

# data[].attributes.body
COOKING

...reflected on the poetic tension in my material choices — clay, skin, and coffee — and how these elements act as “kindful weapons.”

# data[].attributes.body
COOKING

Through this process, I reaffirm that my skin, bones, and poetic voice method are both my research tools and my theory. With kindful weapons — I sculpture the space between resistance and tenderness — as a vocabulary in themselves. They speak of care as strength, ritual as pedagogy, and of the self as a shared.

# data[].attributes.body
NESTING

The concept of kindful weapons challenges dominant associations of weaponry with violence by returning to their roots as tools of survival, care, and community.

# data[].attributes.body
WORKSHOP

My a/r/tographic process continues to evolve around the concepts of “kindful weapons”, collective self-empathy, and anarchistic rituals. These emerge from the intersections of art, pedagogy, and personal narrative.

# data[].attributes.body
SHARING

workshop with a group of 4–5-year-old children, using air-drying clay mixed with coffee grounds to explore the act of “pressing” — creating imprints as traces of their presence. What began as a technical act grew into a ritual of expression and sharing, where children developed their own methods of “avtryck” (imprinting) finding their “mellanrum” (inbetween) and shared them with pride.

# data[].attributes.body
BREATHING