# data[].attributes.body
El rei Joan Carles I va ser proclamat cap d’Estat el 22 de novembre de 1975, tan sols dos dies després de la mort del dictador Francisco Franco. Aquest ja l’havia designat com a successor el 1969, esperant que perpetués el règim dictatorial. No obstant això, Joan Carles I va entendre que la societat espanyola volia una transformació profunda i pacífica cap a la democràcia.

En aquest moment, el franquisme es va fragmentar en dues tendències molt diferenciades:

Els immobilistes: defensors de mantenir el sistema tal com estava, volien continuar amb l’autoritarisme franquista i rebutjaven qualsevol reforma.

Els reformistes: eren partidaris d’una transició controlada i gradual cap a un règim democràtic, evitant una ruptura abrupta que pogués posar en risc l’estabilitat.

Aquesta divisió interna va ser determinant en la manera com es va plantejar la Transició, ja que va caldre buscar equilibris entre sectors molt oposats dins del mateix règim.

# data[].attributes.body
Davant el final del franquisme, la societat espanyola es trobava davant de dues grans opcions polítiques:

La ruptura democràtica: pretenia eliminar completament l'estructura del franquisme i començar de zero amb un nou sistema basat en eleccions lliures, llibertats civils i pluralisme polític.

La reforma des de dins: defensava una transició progressiva aprofitant les institucions existents per introduir-hi canvis democràtics, evitant així una ruptura traumàtica.

Finalment, la via reformista va ser la que es va imposar. El rei Joan Carles I va nomenar Adolfo Suárez com a president del govern el 1976, i aquest va jugar un paper clau en el desmantellament legal del franquisme des del seu interior. Aquesta via va semblar més segura davant la pressió de sectors conservadors i militars.

# data[].attributes.body
L’any 1975, Espanya travessava una greu crisi econòmica. Després d’un període de creixement durant els anys 60 amb el model desenvolupista franquista, aquest ja estava esgotat. A més, la crisi del petroli del 1973 va empitjorar la situació:

Forta inflació, que va erosionar el poder adquisitiu.

Augment de l’atur, especialment entre els joves.

Estancament econòmic, amb una indústria poc modernitzada.

Forta dependència energètica de l’exterior.

Aquesta situació va provocar un gran malestar social i va reforçar la percepció que, a més d’una reforma política, calia una modernització profunda de l’economia i de les institucions.

# data[].attributes.body
La Llei per a la Reforma Política, aprovada per les Corts franquistes el 18 de novembre de 1976 i ratificada per referèndum el 15 de desembre de 1976, va ser la clau legal per desmantellar el règim franquista.

Els punts principals de la llei eren:

Autoritzar eleccions generals lliures.

Permetre el pluripartidisme i garantir llibertats fonamentals com la llibertat d’expressió i associació.

Dissoldre les Corts franquistes i substituir-les per un Parlament democràtic.

El fet que la llei fos aprovada pel propi sistema franquista, però per obrir la porta al seu desmantellament, va ser una estratègia intel·ligent per garantir legitimitat i estabilitat.

# data[].attributes.body
La Llei per a la Reforma Política es va aprovar el 18 de novembre de 1976 i es va sotmetre a referèndum popular el 15 de desembre del mateix any. La participació va ser molt alta, amb gairebé un 78% de votants, i el resultat va ser aclaparador: un 94,2% dels vots a favor.

Aquest suport massiu va ser una demostració clara del desig de canvi de la societat espanyola, i va legitimar el camí cap a la democràcia.

# data[].attributes.body
Després de l’aprovació de la Llei per a la Reforma Política, es van implementar una sèrie de reformes fonamentals:

Legalització dels partits polítics, inclòs el Partit Comunista d’Espanya (PCE), fins aleshores prohibit.

Amnistia per a presos polítics i exiliats.

Supressió del Tribunal d’Ordre Públic, instrument de repressió durant el franquisme.

Garantia de drets civils com la llibertat d’expressió, reunió i associació.

Convocatòria de les primeres eleccions democràtiques des de la Guerra Civil.

Aquestes mesures van permetre integrar l’oposició i crear les bases d’una democràcia participativa.

# data[].attributes.body
Durant la Transició, un dels principals obstacles va ser l’existència d’una violència política important:

ETA (Euskadi Ta Askatasuna), organització terrorista independentista basca, va intensificar els atemptats, provocant morts entre polítics, policies, militars i civils.

Els GRAPO (Grupos de Resistencia Antifascista Primero de Octubre), d’extrema esquerra, també van cometre assassinats i segrestos.

Existien, a més, grups d’extrema dreta que actuaven contra el procés democràtic.

Tot i aquest clima d’inseguretat, la societat i les institucions van continuar endavant amb la consolidació del sistema democràtic.

# data[].attributes.body
Les primeres eleccions lliures després del franquisme es van celebrar el 15 de juny de 1977. Hi va participar una àmplia majoria de la població, i es van viure amb molta emoció.

Va guanyar la Unió de Centre Democràtic (UCD), liderada per Adolfo Suárez.

El Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE), amb Felipe González, es va convertir en el principal partit de l’oposició.

Aquestes eleccions van suposar l’inici real de la democràcia parlamentària a Espanya.

# data[].attributes.body
A més d’escollir un Parlament, aquestes eleccions tenien una missió crucial: formar unes Corts Constituents encarregades de redactar una nova Constitució democràtica.

Va ser el primer pas per construir un sistema legal nou, legítim i representatiu, on la sobirania recauria en el poble.

# data[].attributes.body
Els Pactes de la Moncloa, signats el 25 d’octubre de 1977, van ser acords entre el govern, els principals partits polítics i els sindicats per estabilitzar l’economia i assegurar la pau social.

Incloïen mesures com:

Control de la inflació i racionalització de la despesa pública.

Millores en seguretat social i drets laborals.

Un marc de diàleg institucional que va donar estabilitat a la jove democràcia.

Aquests pactes van ser clau per evitar una crisi econòmica i política en un moment molt delicat.

# data[].attributes.body
La Generalitat de Catalunya va ser restablerta el 29 de setembre de 1977, després de dècades d’absència a causa de la seva abolició durant el franquisme com a càstig pel seu suport a la República.

Amb la Transició, es va reconèixer la necessitat de recuperar les institucions pròpies de Catalunya, i es va avançar cap a un model d’estat de les autonomies. El retorn del president Josep Tarradellas va simbolitzar aquesta restitució institucional i va ser àmpliament celebrat per la ciutadania.

# data[].attributes.body
La Constitució espanyola va ser aprovada en referèndum el 6 de desembre de 1978, i va entrar en vigor el 29 de desembre del mateix any.

Va ser redactada per un consens ampli entre les forces polítiques i va representar l’establiment definitiu de la democràcia i l’estat de dret.

# data[].attributes.body
La Constitució de 1978 va establir un sistema polític de monarquia parlamentària, on el rei és cap d’Estat simbòlic, però el poder efectiu recau en el govern i el Parlament escollits democràticament.

Drets i principis fonamentals reconeguts:

Llibertats públiques: expressió, reunió, religió, premsa.

Dret a la igualtat i prohibició de la discriminació.

Reconeixement de les nacionalitats i regions, amb dret a l’autonomia.

# data[].attributes.body
El 23 de febrer de 1981, durant la votació al Congrés per investir Leopoldo Calvo-Sotelo com a president del govern, el tinenta coronel Antonio Tejero va irrompre armat amb un grup de guàrdies civils i va segrestar els diputats.

L’objectiu era frenar la democràcia i restablir un règim autoritari. Però aquella mateixa nit, el rei Joan Carles I, vestit d’uniforme militar, va aparèixer per televisió per condemnar el cop i donar suport a la Constitució.

Aquest discurs va ser clau per a desactivar el cop i demostrar que la democràcia espanyola ja era prou sòlida per resistir atacs interns.