# data[].attributes.headline
Булгаков Вадим

# data[].attributes.subject
Булгаков Вадим

# data[].attributes.body
Плутон
Плуто́н (134340 Pluto; символи: [6] и [7]) — найвідоміша мала планета Сонячної системи та найбільший транснептуновий об'єкт, перший відкритий об'єкт поясу Койпера. Дев'яте за розміром та десяте за масою небесне тіло, яке обертається навколо Сонця (без урахування супутників планет)

2178 — Плутон вперше від його відкриття завершить повний оберт навколо Сонця.

# data[].attributes.headline
Довга Ярослава найбільша планета у всесвіті TrES-4

# data[].attributes.subject
Довга Ярослава найбільша планета у всесвіті TrES-4

# data[].attributes.body
є газовим гігантом і найбільшою планетою у Всесвіті. Як не дивно, цей об'єкт виявили лише у 2006 році. Це величезна планета, яка в багато разів перевищує розмір Юпітера. Вона обертається навколо зірки, точно так само, як Земля навколо Сонця.

# data[].attributes.attachment_caption
Петрова Катя 

# data[].attributes.body
Сонце — типова зоря головної послідовності спектрального класу G2. Воно майже ідеально сферичне і являє собою гарячу плазму, сплетену магнітними полями[16]. При діаметрі приблизно 1.3 млн км, що в 109 разів більше, ніж земний, має масу близько 2 × 10³⁰ кг, що більше земної приблизно в 330 000 разів. Джерелом енергії Сонця є термоядерні реакції в його ядрі. Земля та сім інших планет обертаються навколо Сонця. Крім них, навколо Сонця обертаються комети, астероїди, метеороіди, космічний пил та інші дрібні об'єкти. Маса Сонця становить 99,866 % від загальної маси всієї Сонячної системи[17]. Сонячне випромінювання підтримує життя на Землі (фотони необхідні для початкових стадій процесу фотосинтезу) та визначає клімат нашої планети[18]. Сонце складається з водню (~73 % від маси і ~92 % від об'єму), гелію (~ 25 % від маси і ~ 7 % від об'єму) та інших елементів з меншою концентрацією (менше 2 % від маси) — заліза, нікелю, кисню, азоту, кремнію, сірки, магнію, вуглецю, неону, кальцію та хрому. Середня густина Сонця становить 1400 кг/м³. Температура поверхні Сонця становить близько 6000 К[19]. Сонце світить майже білим світлом, але через сильніше розсіювання і поглинання короткохвильової частини спектра атмосферою Землі пряме світло Сонця біля поверхні нашої планети набуває певного жовтого відтінку. Якщо небо ясне, то блакитний відтінок розсіяного світла складається з жовтуватим прямим сонячним світлом і загальне освітлення об'єктів на Землі стає білим.

Сонячний спектр містить лінії іонізованих та нейтральних металів, а також іонізованого водню. У нашій Галактиці налічується понад 100 млрд зірок. При цьому 85 % зірок нашої галактики — це зірки, менші за Сонце (здебільшого — червоні карлики). Як і всі зорі головної послідовності, Сонце виробляє енергію шляхом термоядерного синтезу. У Сонця переважна частина енергії виробляється при синтезі гелію з водню.

Відстань Сонця від Землі — близько 149,6 млн км, приблизно дорівнює астрономічній одиниці, а видимий кутовий діаметр, як і в Місяця — трохи більше пів градуса (31-32 мінути). Сонце перебуває на відстані близько 26 000 світлових років від центру «Чумацького Шляху» й обертається навколо нього з періодом близько 220 млн років.

# data[].attributes.headline
Паляничка Оля. Планета Марс

# data[].attributes.subject
Паляничка Оля. Планета Марс

# data[].attributes.headline
Паляничка Оля. Метеороїд

# data[].attributes.subject
Паляничка Оля. Метеороїд

# data[].attributes.headline
Хоміч Тимофій, зірка Сіріус

# data[].attributes.subject
Хоміч Тимофій, зірка Сіріус

# data[].attributes.body
Давно відомо, що Сіріус — це найяскравіша зірка. Такою є з тієї причини, що знаходиться досить близько до Сонця. Чим ближче вона до нього наближається, тим сильніше її яскравість. Протягом деякого часу це співвідношення постійно змінюється.

Як тільки Сіріус наближається до Сонця, то такою яскравою буде протягом шістдесяти тисяч років. Саме так вона буде незвично яскравою зіркою на нічному небі.

Варто відзначити, що раніше зірка Сіріус складалася з 2-х незвично голубуватих зірок. Обидві вони були дуже яскравими і блискучими. Після Сіріус В витратив всі свої сили і став червоним гігантом. У такому стані він пробув недовго, потім вибухнув і перетворився на «білого карлика». По передбачуваних даними, така подія сталася близько ста двадцяти мільйонів років тому.

9. Можна спостерігати з будь-якої точки планети

Зірка видно з будь-якої точки планети, де б ви не знаходилися. Насправді, це дивно. Лише в деяких північних містах, її можна побачити трохи вище колишнього. Наприклад, в Санкт-Петербурзі її можна споглядати лише на 13.

Дивіться також:  Цікаві факти про мозок

В деяких місцях можна побачити тільки ввечері, але ніяк не вночі. Це більше відноситься до південного півкулі Землі. Багато вчених стверджують, що з-за процесії зірка зараз рухається далі в південному напрямку. І незабаром Сіріус зовсім не буде видно в Північній і Центральній Європі. Так вважають багато вчених. Але точно ще не доведено.

Варто також відзначити, що зірку можна побачити навіть вдень. Але не кожному під силу. Це можливо тільки при правильних умовах. Небо в такий момент має бути ідеально чистим без хмар. Спостерігати треба обов’язково тільки з великої висоти. Але, в будь-якому випадку, таке можливо тільки в південній півкулі.

8. Вік зірки приблизно 230 млн. років

У результаті багатьох досліджень, було доведено, що вік Сіріуса складає близько 230 мільйонів років. Точний часовий проміжок досі не відомий.

Але багато оцінки все ж варіюються від 200 до 300 мільйонів років. В даний час маса Сіріуса А в кілька разів більше Сонця, а Сіріуса В — трохи менше.

7. Зірка – небесне втілення Ісіди

Ще дуже давно, багато культури давнини надавали цій зірці особливо важливе значення. Мешканці однієї з долин, яка проходила вздовж відомої всім річки Ніл, поклонялися їй як богині, а точніше небесного втілення самої Ісіди.

Варто зауважити, що Сіріус зображує богиню, яка стоїть у човні на небі, а над її головою є зірка з п’ятьма кінцями. Вона коштує трохи правіше до Осірісу.

Часом Сіріус порівнюють з богинею Хатхор. Вона зображується у вигляді корови, у якій між рогів можна побачити зірку. Багато єгипетські жерці вираховували за Сиріуса початок розливу річки Ніл.

6. Зв’язок з богом Нинуртой

Деякі вважали Сіріус богом під назвою Нінурта, і називали її просто «Стріла». У написах було зазначено, що вона вогняна зірка, яка з’являється в дні сильного холоду та морозу.

Дивіться також:  Географічні назви, які постійно плутають

5. Назви Сіріуса в міфологіях різних країн

Ще в стародавні часи Сіріуса часом називали песьей головою. З грецької мови назва зірки перекладається як «яскравий і блискучий». Варто відзначити, що зірку Процион теж величали собачої зіркою. Вони знаходяться практично поруч один з одним.

У міфології грецьких народів Сіріус це була собака, яка носила назву Оріона або просто Ікарія. Також Гомер в «Іліаді» кликав її «Псом Оріона». Багато ж греки запевняли, що зірка асоціюється у них з сильною спекою влітку. Назва її походить від словосполучення «жаркий день».

Одного разу один поет з Греції по імені Арата іменував цю зірку, як сліпучо яскраву з незвичайним блиском. Сталося це подія в 3 столітті до нашої ери. Сіріус з латинської мови означає «маленька собачка», саме тому дуже часто у багатьох народах її називали так.

4. Найближчий сусід зірки – Процион

Зірка під назвою Процион — це одна з найяскравіших зірок на нашому небі. Вона вважається однією з найбільш впізнаваних, так як знаходиться близько до зірки Сіріус. Також сусідами її можна назвати зірку Адхару, Ригель, Алнилам і багато інших.

Про те, що на небі існує зірка Процион, було навіть передбачити. Вчений на ім’я Фрідріх Бессель вперше припустив, що у неї є невидимий супутник. Він зауважив, що у Сіріуса, як і у Проциона є гравітаційне тяжіння у вигляді темних супутників. Саме його відкриття привело до того, що дізналися про існування Проциона та Сіріуса Ст.

Зірка Сіріус і Процион входять в зимовий трикутник, який можна спостерігати звідусіль.

3. Вважався однією з зірок рухомої групи Великої Ведмедиці, але з’ясувалося, що він значно молодший

Раніше Сіріус вважався в числі рухомих зірок Великої Ведмедиці. У цій групі налічується близько 220 зірок, які об’єднуються між собою одним віком і схожістю руху.

Дивіться також:  Олександр Фадєєв - біографія, сімя, фото

Спочатку таке скупчення було дуже неуважно і незрозуміло, але в даний час його практично не існує, так як воно розпалося.

Саме завдяки цьому, вчені підвели такий підсумок, що Сіріус набагато молодше за віком, чим все це скупчення. І тим більше, воно ніяк не може бути його прямим представником. В даний час це вже доведений факт.

2. У Сіріуса немає виявлених екзопланет

Екзопланета — це планета, яка знаходиться за межами нашої Сонячної системи. Дуже довгий час біля зірок не могли знайти інші планети, ця задача залишалася повністю невирішеною. Відбувалося це з тієї причини, що вони були дуже малі або тусклы.

Вперше екзопланети були виявлені ще в 1980 роках. Але зараз їх відкривають науковим методом. У 2019 році було відкрито і доведено існування 4133 екзопланет в 3073 планетних систем.

У наш час можна точно стверджувати одне. Вчені всього світу виявили, що у зірки Сіріус зовсім немає ніяких екзопланет. Але навіть якщо і є, то пройшло досить мало часу з того моменту, як вона утворилася.

Варто зазначити, що коли Сіріус був червоним гігантом, то всі планети, які знаходилися поблизу, були випалені. Саме тому шансів знайти близько Сіріуса екзопланети, зовсім малі. Але варто сказати про те, що все може бути. Вчені вивчають такі моменти досі.

1. Є однією з найбільш близьких до Сонця зірок

В даний час Сіріус вважається однією з найближчих до Сонця зірок. Це якщо звертати увагу на небесні тіла, які можна побачити без використання якої-небудь техніки. У нього є 8.6 світлових років. Саме ця зірка випереджає навіть Сонце не тільки по масі, але і по розміру.

# data[].attributes.headline
Уран Біленко Олександра 

# data[].attributes.subject
Уран Біленко Олександра 

# data[].attributes.body
Уран – сьома планета від Сонця, яка обертається на відстані 2,88 млрд. км. Але він все-таки набагато ближче за Нептуна, який в середньому віддаляє 4,5 мільярда км від Сонця. Однак це не заважає Урану бути холоднішим. Ще Уран  одна планета яка обертається навколо землі боком. І що цікаво, це єдина планета в Сонячній системі, яка бере назву від грецької (а не римської) міфології

# data[].attributes.headline
Іваненко Богдан. Місяць.

# data[].attributes.subject
Іваненко Богдан. Місяць.

# data[].attributes.body
Щільність Місяця набагато менша за щільність Землі. Через це на Місяці ви будете важити близько однієї шостої (16,5%) вашої земної ваги.
Оскільки Місяць не має атмосфери він абсолютно не захищений від метеоритів та космічної радіації. На його поверхні спостерігаються великі коливання температури, а також через відсутність атмосфери тут панує абсолютна тиша і небо завжди чорного кольору.
Існує таке поняття як «Темна сторона Місяця». Насправді воно помилкове, оскільки обидві сторони Місяця отримують однакову кількість сонячного світла, проте одна сторона ніколи не повернута до Землі. Сторону яка повернена від Землі можливо побачити лише з космічних апаратів.
Кожного року Місяць приблизно на 3,8 см віддаляється від нашої планети. Вчені НАСА прогнозують, що це явище буде спостерігатись протягом близько 50 мільярдів років. Таким чином час за який Місяць проходить по орбіті навколо Землі збільшиться з 27,3 до 47 днів.
НАСА планує відправити астронавтів на Місяць, щоб створити постійну космічну станцію. Таким чином людство може ще раз ступити на Місяць в 2025 році, якщо все піде за планом.

# data[].attributes.headline
Батраченко Максим Уран

# data[].attributes.subject
Батраченко Максим Уран

# data[].attributes.body
Маса урану - 8.681Е25кг
Відстань від Урану до Сонця -287100000-км
Від Урану до Землі - 2600000000 км
В Урану 27 Супутників - Міранда,Титанія,Аріель,Умбріель,Корделія,Офелія,Б'янка,Крессида,Дездемона,Джульєтта,Порція,Розалінда,Купідон,Беллінда,Пердіта,Пак,Меб,Франциско,Калібан,Стефано,Трінкуло,Сікоракса,Маргарита,Просперо,Сетебос,Фердинанд,
Цікаві Факти:Супутник Умбріель - найтемніший,А аріель - найяскравіший.Уран - це сьома планета від сонця
Ссилка на вікіпедію про уран https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A3%D1%80%D0%B0%D0%BD_(%D0%BF%D0%BB%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D1%82%D0%B0)#:~:text=%D0%A3%D1%80%D0%B0%CC%81%D0%BD%20%E2%80%94%20%D1%81%D1%8C%D0%BE%D0%BC%D0%B0%20%D0%B2%D1%96%D0%B4%20%D0%A1%D0%BE%D0%BD%D1%86%D1%8F%20%D0%B2%D0%B5%D0%BB%D0%B8%D0%BA%D0%B0,%D0%B7%D0%B0%20%D0%BC%D0%B0%D1%81%D0%BE%D1%8E%20%D0%BF%D0%BB%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D1%82%D0%BE%D1%8E%20%D0%A1%D0%BE%D0%BD%D1%8F%D1%87%D0%BD%D0%BE%D1%97%20%D1%81%D0%B8%D1%81%D1%82%D0%B5%D0%BC%D0%B8.
Ссилка на вікіпедію про супутники Урана -https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A1%D1%83%D0%BF%D1%83%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D0%B8_%D0%A3%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%B0#:~:text=%D0%A1%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%B4%20%D1%81%D1%83%D0%BF%D1%83%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA%D1%96%D0%B2%20%D0%A3%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%B0%20%D0%B2%D0%B8%D0%B4%D1%96%D0%BB%D1%8F%D1%8E%D1%82%D1%8C%20%D0%BF,%D0%91%D0%BE%D0%BD%D0%B4%D0%B0%20%E2%80%94%2010%E2%80%9423%25.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Уран

у

Ура́н - сьома від Сонця велика планета Сонячної системи, що належить до планет-гігантів. Діаметр Урана в 4 рази, а його маса - в 14,5 раза більші за земні, що робить його третьою за діаметром і четвертою за масою планетою Сонячної системи.

Уран став першою планетою, відкритою у Новий час і за допомогою телескопа. Про відкриття Урана англійський астроном Вільям Гершель повідомив 13 березня 1781 року, тим самим уперше з часів античності розширивши межі Сонячної системи. Хоча деколи Уран помітний неозброєним оком, ранні спостерігачі ніколи не визнавали Уран за планету через його тьмяність та повільний рух орбітою. Планета названа ім'ям античного божества Урана, уособлення неба та піднебесного простору.

На відміну від інших газових гігантів Сатурна та Юпітера, що складаються переважно з водню і гелію, у надрах Урана та схожого з ним Нептуна відсутній металічний водень. Проте в них є багато високотемпературних модифікацій льоду - з цієї причини фахівці виділили ці дві планети в окрему категорію "крижаних гігантів". Зокрема, надра Урана складаються здебільшого з льодів і гірських порід.

Основу атмосфери Урана складають водень і гелій. Крім того, в ній виявлені сліди метану та інших вуглеводнів, а також хмари з льоду, твердого аміаку та водню. Уран має найхолоднішу планетарну атмосферу у Сонячній системі з мінімальною температурою 49 К (-224 °C). Вважається, що Уран має складну шарувату структуру хмар, де водяна пара складає нижній шар, а метан - верхній.

Як і інші газові гіганти Сонячної системи, Уран має систему кілець та магнітосферу. Крім того, навколо нього обертаються 27 супутників. Орієнтація Урана в просторі відрізняється від інших планет Сонячної системи - його вісь обертання лежить ніби на боці відносно площини обертання навколо Сонця. Унаслідок цього планета буває оберненою до Сонця то північним полюсом, то південним, то екватором, то середніми широтами.

У 1986 році американський космічний апарат "Вояджер-2" передав на Землю знімки Урана, які він зробив, пролітаючи на відстані 81 500 кілометрів від планети.

Протягом багатьох сторіч астрономи Землі знали тільки п'ять "мандрівних зірок" - планет. Вільям Гершель, який взявся до реалізації грандіозної програми упорядкування повного систематичного каталогу зоряного неба, 13 березня 1781 року помітив поблизу однієї із зірок сузір'я Близнят цікавий об'єкт, який, вочевидь, не був зіркою: його видимі розміри змінювалися залежно від збільшення телескопа, а найголовніше - змінювалося його розташування на небі. Гершель спочатку вирішив, що відкрив нову комету (його доповідь на засіданні Королівського товариства 26 квітня 1781 року так і називалася - "Повідомлення про комету"), але від кометної гіпотези незабаром довелося відмовитися.

Перші нечисленні спостереження ще не давали змогу досить точно визначити параметри орбіти нової планети. Але, по-перше, кількість цих спостережень швидко збільшувалося, а, по-друге, ретельне дослідження каталогів минулих спостережень дозволило переконатися, що планета неодноразово фіксувалася і раніше, проте її вважали зіркою, що також помітно збільшувало число спостережень. Так, можливо, найбільш раннім спостереженням Урана було спостереження зроблене Гіппархом, який в 128 до н.е. міг записати його як зірку в своєму зоряному каталозі, що потім був включений в Альмагест Птолемея. Перше однозначне спостереження відбулося в 1690 році, коли Джон Флемстид спостерігав Уран щонайменше шість разів, вносячи його в каталог як 34 Tauri. Французький астроном П'єр Лемоньєр ( фр. Pierre Charles Le Monnier) спостерігав планету щонайменше дванадцять разів між 1750 і 1769 роками, в тому числі чотири ночі поспіль.

Невдовзі після відкриття Урана, з підвищенням точності спостережень, астрономи звернули увагу на загадкові аномалії в русі планети: він то "відставав" від розрахованої траєкторії, то починав "випереджати" її. Теоретичне пояснення цих аномалій призвело до нової знахідки - відкриття Нептуна.

Невіл Маскелін написав Гершелю лист, в якому попросив його зробити послугу астрономічному співтовариству і дати назву планеті, відкриття якої - цілком заслуга цього астронома. У відповідь Гершель запропонував назвати планету "Georgium Sidus" (з латині "Зоря Георга"), або планетою Георга в честь короля Георга III, який призначив Гершеля королівським астрономом. Французький астроном Жозеф Лаланд запропонував назвати планету на честь її першовідкривача Гершелем. Німецький астроном Йоганн Боде першим з учених висунув пропозицію назвати планету Ураном, на честь бога неба з грецького пантеону. Він мотивував це тим, що "так як Сатурн був батьком Юпітера, то нову планету слід назвати на честь батька Сатурна". Найбільш раннє офіційне іменування планети Ураном зустрічається в науковій роботі 1823 року, вже через рік після смерті Гершеля. Остаточно ж Ураном планета стала називатися тільки після того, як видавництво Морського альманаху Його Величності "HM Nautical Almanac Office" в 1850 році закріпило цю назву в своїх списках.

Уран рухається навколо Сонця майже круговою орбітою ( ексцентриситет 0,047), середня відстань від Сонця у 19 разів більша, ніж у Землі, і становить 2871 млн км або ж 20 астрономічних одиниць (а. о.). Різниця між максимальною і мінімальною відстанню до Сонця складає 1,8 а. о. Площина орбіти нахилена до екліптики під кутом 0,8°. Один оберт навколо Сонця Уран здійснює за 84,01 земного року. З моменту відкриття планета робить третій повний оберт, який закінчиться в 2031 році. Період власного обертання Урана становить 17 годин 14 хвилин. Як і в інших планет-гігантів, у верхній атмосфері планети присутні сильні вітри, направлені в сторону обертання. На деяких широтах, зокрема вище 60 градусів в південній півкулі, видимі особливості атмосфери обертаються набагато швидше, роблячи повний оберт всього лиш за 14 годин.

Елементи орбіти Урана були обчислені П'єром Лапласом в 1783 році. З часом почали накопичуватись розбіжності в розрахованій орбіті і спостереженнях, тож в 1841 році Джон Адамс запропонував пояснити цей факт гравітаційним впливом ще не відкритої планети. Урбан Левер'є в 1845 році розрахував теоретично положення нової планети на основі збурень орбіти Урана, а в 1846 планета Нептун була відкрита Йоганном Ґалле поблизу передбачених Левер'є координат.

Обертання Урана має низку відмінних рис: вісь його обертання майже горизонтальна (нахилена під кутом 98° до площини орбіти), а напрямок обертання зворотний напрямку обертання навколо Сонця (з усіх інших планет зворотний напрямок обертання спостерігається тільки у Венери). Перший факт призводить до того, що майже на всій планеті немає добової зміни дня і ночі. І на полюсах, якими планета почергово повертається до Сонця, і на більшості широт день і ніч змінюється посезонно, триваючи приблизно по 42 роки. Лише на вузькій смузі навколо екватора день і ніч змінюють одне одного з обертанням планети навколо своєї осі. Причина такого нахилу осі до екліптичної площини невідома, одна з гіпотез говорить про можливе зіткнення Урана з тілом, можливо, масивнішим за Землю ще на етапі формування планет.

Уран належить до числа планет-гігантів: його екваторіальний радіус (25 600 км) майже вчетверо більший, а маса (8,7·10 ²⁵ кг) - у 14,6 рази більша, ніж у Землі. Середня густина Урана 1270 кг/м³, що у 4,38 рази менше, ніж густина Землі. Це робить його другою найменш густою планетою після Сатурна. Порівняно мала густина типова для планет-гігантів: у процесі формування з газо-пилової протопланетної хмари найлегші компоненти ( водень та гелій) стали для них основним "будівельним матеріалом", в той час як планети земної групи значною мірою їх втратили й тому мають помітно більшу частку важчих елементів.

Подібно до інших планет-гігантів, атмосфера планети Урана складається переважно з водню, гелію та метану, хоча їхні частки дещо нижчі у порівнянні з Юпітером і Сатурном.

Теоретична модель будови Урана така: його поверхневий шар є газорідкою оболонкою, під якою знаходиться крижана мантія (суміш водяного й аміачного льоду), а ще глибше - ядро з твердих порід. Маса мантії та ядра становить приблизно 85-90 % усієї маси Урана. Зона твердої речовини сягає 3/4 радіуса планети.

Температура в центрі Урана - близько 10 000 °C, тиск 7-8 млн атмосфер. На межі ядра тиск приблизно на два порядки нижчий. Ефективна температура умовної поверхні, визначена за тепловим випромінюванням з поверхні планети, становить близько 55 К.

Попри те, що радіус Урана трохи більший за радіус Нептуна, його маса дещо менша, що свідчить на користь гіпотези, згідно з якою він складається в основному з різних льодів - водного, аміачного і метанового. Їхня маса, за різними оцінками, становить від 9,3 до 13,5 земної маси. Водень і гелій складають лише малу частину від загальної маси (між 0,5 і 1,5 земної маси); інша частка (0,5-3,7 земної маси) припадає на гірські породи, які, як вважають, становлять ядро планети.

Стандартна модель Урана припускає, що Уран складається з трьох частин: у центрі - кам'яне ядро, в середині - крижана оболонка, зовні - воднево-гелієва атмосфера. Ядро є відносно маленьким, з масою приблизно від 0,55 до 3,7 земних мас і з радіусом у 20 % від радіуса всієї планети. Мантія (льоди) складає велику частину планети (60 % від загального радіуса, до 13,5 земних мас). Атмосфера масою, що становить всього 0,5 земних мас (або, за іншими оцінками, 1,5 земної маси), простягається на 20 % радіуса Урана. У центрі Урана густина повинна підвищуватися до 9 кг/м³. Тиск на межі ядра і мантії має досягати 8 млн бар (800 ГПа) за температури в 5000 К. Крижана оболонка фактично не є крижаною в загальноприйнятому розумінні цього слова, тому що складається з гарячої та щільної рідини, що є сумішшю води, аміаку й метану.

Цю рідину, що має високу електропровідність, іноді називають "океаном водного аміаку". Склад Урана і Нептуна сильно відрізняється від складу Юпітера і Сатурна завдяки "кригам", що переважають над газами, виправдовуючи віднесення Урана і Нептуна до категорії крижаних гігантів.

Попри те, що описана вище модель найбільш поширена, вона не є єдиною. На підставі спостережень можна також побудувати й інші моделі - наприклад, у випадку якщо істотна кількість водневого і скельного матеріалу змішується в крижаній мантії, загальна маса льодів буде нижчою, і відповідно, повна маса водню і скельного матеріалу - вищою. Доступні дані не дозволяють визначити, яка модель правильніша. Рідка внутрішня структура означає, що в Урана немає ніякої твердої поверхні, оскільки газоподібна атмосфера плавно переходить у рідкі шари. Проте для зручності за "поверхню" було вирішено умовно прийняти сплющений сфероїд обертання, де тиск дорівнює 1 бару. Екваторіальний і полярний радіус цього сплющеного сфероїда становлять 25 559 ± 4 і 24 973 ± 20 км. Далі в статті ця величина і буде прийматися за нульовий відлік для шкали висот Урана.

Внутрішнє тепло Урана значно менше, ніж в інших планет-гігантів Сонячної системи. Тепловий потік планети дуже низький, і причина цього наразі невідома. Нептун, схожий на Уран за розмірами та складом, випромінює в космос у 2,61 раза більше теплової енергії, ніж отримує від Сонця. В Урана ж надлишок теплового випромінювання дуже малий, якщо взагалі є. Тепловий потік від Урана дорівнює 0,042-0,047 Вт/м², і ця величина менша, ніж у Землі . Вимірювання в дальній інфрачервоній частині спектра показали, що Уран випромінює лише в 1,06 ± 0,08 разів більше енергії від тієї, що отримує від Сонця. Найнижча температура, зареєстрована в тропопаузі Урана, становить 49 К (-224 °C), що робить планету найхолоднішою з усіх планет Сонячної системи - навіть холоднішою, ніж Нептун.

Існує дві гіпотези, що намагаються пояснити цей феномен. Перша з них стверджує, що ймовірне зіткнення протопланети з Ураном під час формування Сонячної системи, яке викликало великий нахил його осі обертання, призвело до розсіювання наявного тепла. Згідно з другою гіпотезою, у верхніх шарах Урана є деякий прошарок, що перешкоджає тому, щоб тепло від ядра досягало верхніх шарів. Наприклад, якщо сусідні шари мають різний склад, конвективне перенесення тепла від ядра вгору може бути ускладненим.

Відсутність надлишкового теплового випромінювання планети значно ускладнює визначення температури її надр, однак якщо припустити, що температурні умови всередині Урана близькі до характерних для інших планет-гігантів, то там можливе існування рідкої води й, отже, Уран може належати до планет Сонячної системи, на яких можливе існування життя.

Хоча Уран і не має твердої поверхні у звичному розумінні цього слова, найвіддаленішу частину газоподібної оболонки прийнято називати його атмосферою. Вважають, що атмосфера Урана починається на відстані 300 км від зовнішнього шару при тиску 100 барів і температурі 320 К. "Атмосферна корона" простягається на відстань, що вдвічі перевищує радіус від "поверхні" з тиском 1 бар. Атмосферу умовно можна розділити на 3 частини: тропосфера (-300 км - 50 км; тиск становить 100 - 0,1 бара), стратосфера (50-4000 км; тиск становить 0,1 - ів) і термосфера/атмосферна корона (4000-50 000 км від поверхні). Мезосфера в Урана відсутня.

Склад атмосфери Урана помітно відрізняється від складу інших частин планети завдяки високому вмісту гелію та молекулярного водню. Молярна частка гелію (тобто відношення кількості атомів гелію до кількості всіх атомів і молекул) у верхній тропосфері дорівнює 0,15 ± 0,03 і відповідає масовій частці . Це значення дуже близьке до протозоряної масової частки гелію . Гелій не локалізований у центрі планети, що характерно для інших газових гігантів. Третя складова атмосфери Урана - метан (CH ₄). Метан має добре видимі смуги поглинання у видимому та ближньому інфрачервоному спектрі. Він складає 2,3 % за кількістю молекул (на рівні тиску 1,3 бара). Це співвідношення значно знижується з висотою через те, що надзвичайно низька температура змушує метан "вимерзати". Наявність метану, що поглинає колір червоної частини спектру, надає планеті її зелено-блакитного кольору. Поширеність менш летких сполук, таких як аміак, вода та сірководень, в глибині атмосфери відома погано. Крім того, у верхніх шарах Урана виявлені сліди етану (C ₂H ₆), метилацетилену (CH ₃C ₂H) та діацетилену (C ₂HC ₂H). Ці вуглеводні, мабуть, є продуктом фотолізу метану сонячною ультрафіолетовою радіацією. Спектроскопія також виявила сліди водяної пари, чадного та вуглекислого газів. Ймовірно, вони потрапляють на Уран із зовнішніх джерел (наприклад, із комет, що пролітають поряд).

Тропосфера

Тропосфера - найнижча і найщільніша частина атмосфери - характеризується зменшенням температури із висотою. Температура падає від 320 К знизу тропосфери (на глибині 300 км) до 53 К на висоті 50 км. У найвищій частині тропосфери (тропопаузі) вона варіюється між 57 і 49 К залежно від широти. Більша частина інфрачервоного випромінювання (у дальній інфрачервоній частині спектра) планети припадає на тропопаузу та дозволяє визначити ефективну температуру планети . Тропосфера має складну будову: ймовірно, водні хмари можуть розташовуватися у проміжку тиску від 50 до 100 бар, хмари гідросульфіду амонію - в діапазоні 20-40 бар, хмари аміаку та сірководню - в діапазоні 3-10 бар. Метанові ж хмари можуть розташовуватися в проміжку між 1 і 2 барами. Тропосфера - дуже динамічна частина атмосфери, і в ній добре видно сезонні зміни, хмари та сильні вітри.

Верхня частина атмосфери

Після тропопаузи починається стратосфера, де температура не знижується, а, навпаки, збільшується з висотою: з 53 К у тропопаузі до 800-850 К в основній частині термосфери. Нагрівання стратосфери викликане поглинанням сонячної інфрачервоної та ультрафіолетової радіації метаном та іншими вуглеводнями, що утворюються завдяки фотолізу метану. Крім цього, стратосфера нагрівається також і термосферою. Вуглеводні займають відносно низький шар від 100 до 280 км у проміжку від 10 до 0,1 мілібара і температурні межі між 75 і 170 К. Найпоширеніші вуглеводні - ацетилен і етан - становлять у цій області 10 −7 відносно водню, концентрація якого тут близька до концентрації метану та чадного газу. У важчих вуглеводнів, вуглекислого газу та водяної пари це відношення ще на три порядки нижче. Етан і ацетилен конденсуються у холоднішій та нижчій частині стратосфери й тропопаузі, формуючи тумани. Однак концентрація вуглеводнів вище цих туманів значно менша, ніж на інших планетах-гігантах.

Найвіддаленіші від поверхні частини атмосфери - термосфера і корона - мають температуру 800-850 К, але причини такої температури ще не зрозумілі. Ні сонячна ультрафіолетова радіація (ні ближня, ні дальня частина ультрафіолетового спектра), ні полярні сяйва не можуть забезпечити потрібну енергію (хоча низька ефективність охолодження через відсутність вуглеводнів у верхній частині стратосфери може робити свій внесок). Крім молекулярного водню термосфера містить велику кількість вільних водневих атомів. Їх маленька маса і велика температура можуть допомогти пояснити, чому термосфера простягається на 50 000 км (на два планетарних радіуси). Ця протяжна корона - унікальна особливість Урана. Саме вона є причиною низького вмісту пилу в його кільцях. Термосфера Урана та верхній шар стратосфери утворюють іоносферу, яка розташовується на висотах від 2000 до 10 000 км. Іоносфера Урана щільніша, ніж у Сатурна та Нептуна, можливо, через низьку концентрацію вуглеводнів у верхній стратосфері. Іоносфера підтримується переважно сонячною ультрафіолетовою радіацією і її густина залежить від сонячної активності. Полярні сяйва тут не настільки часті та суттєві, як на Юпітері та Сатурні.

Атмосфера Урана - незвично спокійна у порівнянні з атмосферами інших планет-гігантів, навіть в порівнянні з Нептуном, який схожий з Ураном як за складом, так і за розміром. Коли "Вояджер-2" наблизився до Урана, то вдалося зафіксувати всього 10 смуг хмар у видимій частині планети. Така спокійна атмосфера може бути пояснена надзвичайно низькою внутрішньою температурою. Вона набагато нижча, ніж у інших планет-гігантів. Найнижча температура, зареєстрована в тропопаузі Урана, становить 49 К (-224 °C), що робить планету найхолоднішою серед планет Сонячної системи - вона навіть холодніша за більш віддалені від Сонця Нептун та Плутон.

Уран має слабко виражену систему кілець, що складається з дуже темних частинок діаметром від мікрометрів до часток метра. Це друга кільцева система, виявлена у Сонячній системі (першою була система кілець Сатурна). Наразі в Урана відомо 13 кілець, найяскравішим з яких є кільце ε (епсилон). Кільця Урана, ймовірно, досить молоді - на це вказують проміжки між ними, а також різниця у їх прозорості. Причиною цього є те, що кільця сформувалися не разом із планетою. Можливо, раніше кільця були одним із супутників Урана, який зруйнувався або при зіткненні з деяким небесним тілом, або під дією припливних сил.

1789 року Вільям Гершель стверджував, що бачив кільця, однак це повідомлення видається сумнівним, оскільки ще протягом двох століть після цього інші астрономи не могли їх виявити. Наявність система кілець в Урана була підтверджена офіційно лише 10 березня 1977 року американськими вченими Джеймсом Л. Еліотом ( англ. James L. Elliot), Едвардом В. Данемом ( англ. Edward W. Dunham) і Дагласом Дж. Мінком ( англ. Douglas J. Mink), що використовували бортову обсерваторію Койпера. Відкриття було зроблено випадково - група першовідкривачів планувала виконати спостереження атмосфери Урана при покритті Ураном зорі SAO 158687. Однак аналізуючи отриману інформацію, вони виявили ослаблення зорі ще до її покриття Ураном, причому це відбулося кілька разів підряд. У результаті було відкрито 9 кілець Урана. Коли в околиці Урана прибув космічний апарат "Вояджер-2", з допомогою бортової оптики вдалося виявити ще 2 кільця, тим самим збільшивши загальну кількість відомих кілець до 11. У грудні 2005 року космічний телескоп "Габбл" дозволив відкрити ще 2 раніше невідомих кільця. Вони розташовані у два рази далі, ніж відкриті раніше кільця, і тому їх ще часто називають "зовнішньою системою кілець Урана". Крім кілець "Габбл" також допоміг відкрити два раніше невідомих невеликих супутника, орбіта одного з яких ( Меб) збігається з найдальшим кільцем. З врахуванням останніх двох кілець загальна кількість кілець Урана дорівнює 13. У квітні 2006 року зображення нових кілець, отримані обсерваторією Кека на Гавайських островах, дозволили розрізнити кольори зовнішніх кілець. Одне з них було червоним, а інше (зовнішнє) - синім. Вважається, що синій колір зовнішнього кільця викликаний тим, що воно складається з дрібних частинок водяного льоду з поверхні Меб. Внутрішні кільця планети виглядають сірими.

У роботах першовідкривача Урана Вільяма Гершеля перша згадка про кільця зустрічається в записі від 22 лютого 1789 року. У примітках до спостережень він відмітив, що передбачає в Урана наявність кілець. Гершель також запідозрив їхній червоний колір (що було підтверджено 2006 року спостереженнями обсерваторії Кека для передостаннього кільця). Примітки Гершеля потрапили до Журналу Королівського товариства 1797 року. Однак згодом, протягом майже двох століть - з 1797 по 1979 рік, - кільця в літературі не згадуються взагалі, що, звичайно, дає право підозрювати помилку вченого. Утім, достатньо точні описи побаченого Гершелем не дають приводу просто так відкидати його спостереження.

Коли Земля перетинає площину кілець Урана, їх видно з ребра. Таке було, наприклад, у 2007-2008 роках.

До початку досліджень за допомогою Вояджера-2 жодні вимірювання магнітного поля Урана не проводилися. Перед прибуттям апарату до орбіти Урана в 1986 році передбачалося, що воно буде відповідати напрямку сонячного вітру, геомагнітні полюси мали б збігатися з географічними, які лежать у площині екліптики.

Вимірювання Вояджера-2 дали змогу виявити в Урана специфічне магнітне поле, яке не збігалося з геометричним центром планети, і нахилене на 59 градусів щодо осі обертання, магнітний диполь зміщений від центру планети до південного полюса приблизно на 1/3 від радіуса планети. Ця незвичайна геометрія призводить до дуже асиметричного магнітного поля, де напруженість на поверхні в південній півкулі може становити 0,1 гауса, тоді як в північній півкулі може досягати 1,1 гауса. У середньому по планеті цей показник дорівнює 0,23 гауса. Дипольний момент Урана перевершує Земний у 50 разів. Крім Урана, аналогічне зміщене магнітне поле спостерігається і в Нептуна - у зв'язку з цим припускають, що така конфігурація є характерною для крижаних гігантів. Одна з гіпотез пояснює цей феномен тим, що магнітне поле в планет земної групи й інших планет-гігантів генерується в центральному ядрі, а магнітне поле у "крижаних гігантів" формується на відносно малих глибинах: наприклад, в океані рідкого аміаку, у тонкій конвективній оболонці, навколишній рідкій внутрішній частині, що має стабільну шарувату структуру.

У березні 2020 року астрономи NASA повідомили про детектування великої магнітної бульбашки в атмосфері Урана, так званого плазмоїда, що покинула атмосферу і відправилась в відкритий космос. Це детектування стало можливим після аналізу старих даних, записаних "Вояджером-2" під час його прольоту поблизу планети в 1986 році.

Знімки, зроблені "Вояджером-2" 1986 року, показали, що видиму південну півкулю Урана можна поділити на дві області: яскравий "полярний капюшон" і менш яскраві екваторіальні зони. Ці зони межують на широті −45°. Вузька смуга в проміжку між −45° і −50°, яка називається південним "кільцем", є найпомітнішою особливістю півкулі та видимої поверхні взагалі. "Капюшон" і кільце, ймовірно, розташовані в інтервалі тиску від 1,3 до 2 бар і є щільними хмарами метану.

На жаль, "Вояджер-2" наблизився до Урана під час "південного полярного літа" і не зміг зафіксувати північне полярне коло. Однак на початку XXI століття, коли північну півкулю Урана вдалося роздивитися через космічний телескоп "Габбл" і телескопи обсерваторії Кека, жодного "капюшона" чи "кільця" в цій частині планети виявлено не було. Таким чином, була відмічена чергова асиметрія в будові Урана, особливо яскравої поблизу південного полюса і рівномірно темної в областях на північ від "південного кільця".

Крім великомасштабної смугастої структури атмосфери "Вояджер-2" відмітив 10 маленьких яскравих хмар, більша частина яких була помічена в області кількох градусів на північ від "південного кільця"; у всіх інших відношеннях Уран виглядав "динамічно мертвою" планетою. Однак у 1990-х роках кількість зареєстрованих яскравих хмар значно збільшилася, причому більша їх частина була виявлена у північній півкулі планети, яка в цей час стала видимою. Перше пояснення цього (світлі хмари легше помітити у північній півкулі, ніж у яскравішій південній) не підтвердилося. В структурі хмар обох півкуль є відмінності: північні хмари менші, яскравіші та чіткіші. Судячи з усього, вони розташовані на більшій висоті. Час життя хмар буває різним - деякі з помічених хмар не проіснували й кількох годин, в той час як мінімум одна з південних збереглася з моменту прольоту біля Урана "Вояджера-2". Нещодавні спостереження Нептуна й Урана показали, що між хмарами цих планет є і багато схожого. Хоча погода на Урані спокійніша, на ньому, так само як і на Нептуні, були відмічені "темні плями" (атмосферні вихори) - 2006 року вперше в його атмосфері було помічено та сфотографовано вихор. Одна з гіпотез полягає в тому, що, на відміну від магнітних полів земних і газових гігантів, які генеруються в їх ядрах, магнітні поля крижаних гігантів генеруються рухом на відносно невеликих глибинах - наприклад, у водно-аміачному океані.

Відстежування різних хмар дозволило визначити зональні вітри, що дмуть у верхній тропосфері Урана. На екваторі вітри є ретроградними, тобто дмуть у протилежному відносно обертання планети напрямку, і їхні швидкості (оскільки рух протилежний до обертання) становлять −100 і . Швидкості вітрів прямують до нуля зі збільшенням відстані від екватора аж до широти ±20°, де вітру майже немає. Вітри починають дути в напрямку обертання планети аж до полюсів. Швидкості вітрів починають рости, досягаючи свого максимуму в широтах ±60° і падаючи практично до нуля на полюсах. Швидкість вітру на широті −40° коливається від 150 до 200 м/с, а далі спостереженням заважає "південне кільце", яке своєю яскравістю затінює хмари й не дозволяє обчислити швидкість вітру ближче до південного полюса. Максимальна швидкість вітру, помічена на планеті, була зареєстрована у північній півкулі на широті +50° і дорівнює понад .

Протягом короткого періоду з березня по травень 2004 року в атмосфері Урана було помічено активнішу появу хмар, майже як на Нептуні. Спостереження зареєстрували швидкість вітру до 229 м/с (824 км/год) і постійну грозу, названу "феєрверком четвертого липня". 23 серпня 2006 року Інститут дослідження космічного простору (Боулдер, штат Колорадо, США) та Університет Вісконсина спостерігали темну пляму на поверхні Урана, що дозволило розширити знання про зміну пір року на цій планеті. Чому відбувається таке підвищення активності, точно невідомо - можливо, "екстремальний" нахил осі Урана призводить до "екстремальних" змін сезонів. Визначення сезонних варіацій Урана залишається лише справою часу, адже перші якісні відомості про його атмосферу були отримані менше ніж 84 роки тому (рік на Урані триває 84 земних років). Фотометрія, що почалася близько половини ураніанського року тому (в 1950-ті роки), показала варіації яскравості планети у двох діапазонах: з максимумами, що припадають на періоди сонцестоянь, і мінімумами під час рівнодень. Така періодична варіація була відмічена завдяки мікрохвильовим вимірюванням тропосфери, що почалися у 1960-ті роки. Стратосферні температурні вимірювання, що з'явилися в 1970-ті, також дозволили виявити максимуми під час сонцестоянь (зокрема, 1986 року). Більшість цих змін, ймовірно, відбувається через асиметрію планети.

Проте, як показують дослідження, сезонні зміни на Урані не завжди залежать від зазначених вище факторів. В період свого попереднього "північного сонцестояння" 1944 року в Урана піднявся рівень яскравості в області північної півкулі - це показало, що вона не завжди була тьмяною. Видимий, повернутий до Сонця полюс під час сонцестояння набирає яскравість і після рівнодення стрімко темніє. Детальний аналіз візуальних і мікрохвильових вимірювань показав, що збільшення яскравості не завжди відбувається під час сонцестояння. Також відбуваються зміни в меридіанному альбедо. Нарешті, в 1990-ті роки, коли Уран покинув точку сонцестояння, завдяки космічному телескопу "Габбл" вдалося помітити, що південна півкуля почала помітно темніти, а північна - ставати яскравішою, в ній збільшувалася швидкість вітрів і ставало більше хмар, але простежувалася тенденція до прояснення. Механізм, що керує сезонними змінами, все ще недостатньо вивчений. Біля літніх і зимових сонцестоянь обидві півкулі Урана перебувають або під сонячним світлом, або в темряві відкритого космосу. Прояснення освітлених сонцем ділянок, мабуть, відбуваються через локальне потовщення туману і хмар метану в шарах тропосфери. Яскраве кільце на широті −45° також пов'язане з хмарами метану. Інші зміни у південній полярній області можуть пояснюватися змінами в нижчих шарах. Варіації зміни інтенсивності мікрохвильового випромінювання з планети, ймовірно, викликані змінами в глибинній тропосферній циркуляції, тому що товсті полярні хмари й тумани можуть перешкоджати конвекції. Коли наближається день осіннього рівнодення, рушійні сили змінюються, і конвекція може відбуватися знову.

Багато аргументів свідчать про те, що відмінності між крижаними та газовими гігантами були обумовлені при формуванні Сонячної системи. Як вважають, Сонячна система сформувалася з гігантської кулі з газу і пилу, так званої протосонячної туманності, яка оберталась. Поступово куля ставала щільнішою, сформувався диск з Сонцем в центрі. Більша частина водню та гелію пішла на формування Сонця. Частинки пилу стали збиратися разом, щоб згодом сформувати протопланети. Оскільки планети збільшувалися в розмірах, у деяких з них утворилися досить сильні магнітні поля, які дозволили їм почати концентрувати навколо себе залишковий газ. Чим більше газу, вони отримували, тим більше ставали, і чим більше ставали, тим більше газу отримували, поки їхня маса не досягала критичної точки, після якої починала збільшуватись в геометричній прогресії. Крижаним гігантам вдавалось накопичити значно менше газу (отриманий ними газ тільки в кілька разів перевищував масу Землі), і тому їхня маса не досягала цієї критичної точки. Сучасні теорії формування Сонячної системи мають деякі труднощі в поясненнях формування Урана і Нептуна. Ці планети занадто великі для відстані, на якій вони знаходяться від Сонця. Можливо, раніше вони були ближче до Сонця, але потім якимось чином змінили орбіти. Втім, нові методи планетарного моделювання показують, що Уран і Нептун дійсно могли сформуватися на своєму теперішньому місці, і, таким чином, їхні справжні розміри, згідно з цими моделями, не стоять на заваді в теорії походження Сонячної системи.

Уран має 27 супутників та систему кілець. Всі супутники отримали назви на честь персонажів творів Вільяма Шекспіра та Александра Поупа. Перші два супутники - Титанію й Оберон - 1787 року відкрив Вільям Гершель. Ще два сферичні супутники ( Арієль та Умбрієль) були відкриті 1851 року Вільямом Ласселлом. 1948 року Джерард Койпер відкрив Міранду. Останні супутники були відкриті після 1985 р., під час місії "Вояджера-2", або за допомогою вдосконалених наземних телескопів.

Супутники Урана можна поділити на три групи:

тринадцять внутрішніх

п'ять великих

дев'ять нерегулярних супутників.

Внутрішні супутники - невеликі, темні об'єкти, схожі за характеристиками та походженням на кільця планети.

П'ять великих супутників досить масивні, щоб гідростатична рівновага надала їм сфероїдальної форми. На чотирьох із них помічено ознаки внутрішньої та зовнішньої активності, такі як формування каньйонів і гіпотетичний вулканізм на поверхні. Найбільший з них, Титанія, має в діаметрі 1578 км і є восьмим за величиною супутником у Сонячній системі. Її маса у 20 разів менша земного Місяця.

Нерегулярні супутники Урана мають еліптичні й дуже нахилені (здебільшого ретроградні) орбіти на великій відстані від планети.

У 1986 році космічний апарат НАСА "Вояджер-2" по пролітній траєкторії перетнув орбіту Урана та пролетів за 81 500 км від поверхні планети. Це єдині в історії космонавтики відвідини околиць Урана космічним апаратом, створеним людиною. "Вояджер-2" стартував у 1977 році, до прольоту поблизу Урана провів дослідження Юпітера та Сатурна (а пізніше і Нептуна). На світлинах, що прислав апарат, видно невиразну у видимому спектрі планету без хмар та атмосферних штормів, характерних для інших планет-гігантів. Проте наразі наземними спостереженнями вдалося вирізнити ознаки сезонних змін та збільшення погодної активності на планеті, викликаних наближенням Урана до точки свого рівнодення.

"Вояджер-2" провів вивчення структури та складу атмосфери Урана, виявив 11 нових супутників, вивчив унікальні погодні умови, викликані осьовим креном в 97,77° і дослідив систему кілець. Також було досліджено магнітне поле та будову магнітосфери і, особливо, "магнітного хвоста", викликаного поперечним обертанням. Було виявлено 2 нових кільця і сфотографовано 5 найбільших супутників. Завдяки відомостям, отриманим апаратом "Вояджер-2", працівники Інституту Джорджії прийшли до висновку, що магнітне поле Урана щоденно змінює свої полюси.

Серед запропонованих місій дослідження Урана міжпланетними станціями:

В астрології Уран ( символ - ) вважається правителем знаку Водолія. Оскільки Уран - ціанового кольору та асоціюється з електрикою, електричний блакитний колір, що близький до ціанового, асоціюється зі знаком Водолія[96].

Хімічний елемент уран, відкритий в 1789 році німецьким хіміком Мартіном Генріхом Клапротом, був названий в честь недавно відкритої планети Уран. У симфонічній сюїті "Планети" Густава Голста, написаній між 1914 та 1916 роками, одна з частин, яка називається "Чарівник Уран", присвячена планеті Уран. Також, операція "Уран" - одна з військових операцій під час Другої світової війни.

Окрім вище зазначеного, Уран фігурував у численних літературних творах в художній літературі та фантастиці:

Дебют - одразу через 3 роки після відкриття, в 1784 році, Уран - місце дії сатиричного памфлету невідомого автора Mr. Vivenair, що опублікував "A Journey Lately Performed Through the Air in an Aerostatic Globe, Commonly Called an Air Balloon, From This Terraquaeous Globe to the Newly Discovered Planet, Georgium Sidus".

У міфах Ктулху планета Уран присутня під іменем L'gy'hx, заселена кубічними металічними багатоногими істотами, що поклоняються Lrogg'у.

У творі Ларрі Нівена "Світ поза часом" планета Уран обладнується масивним термоядерним мотором і використовується, щоб обережно переміщати Землю якомога далі від сонця, штучно створеного внаслідок громадянської війни між Землею та її колоніями.

У науково-фантастичному романі Сергія Павлова "Місячна веселка" розвиток сюжетної лінії починається довкола непояснених драматичних подій, які трапилися з першими пілотованими експедиціями на супутник Урана Оберон.

Помилка цитування: Тег

1. Simon, J.L.; Bretagnon, P.; Chapront, J.; Chapront-Touzé, M.; Francou, G.; Laskar, J. (February 1994). Numerical expressions for precession formulae and mean elements for the Moon and planets. Astronomy and Astrophysics 282 (2): 663-683. Bibcode:1994A&A...282..663S.

2. (produced with Solex 10 [Архівовано 2008-12-20 у Wayback Machine.] written by Aldo Vitagliano; див. також незмінна площина)

3. Herschel, William; Watson, Dr. (1781). Account of a Comet, By Mr. Herschel, F. R. S.; Communicated by Dr. Watson, Jun. of Bath, F. R. S. Philosophical Transactions of the Royal Society of London 71: 492-501. Bibcode:1781RSPT...71..492H. doi:10.1098/rstl.1781.0056.

4. René Bourtembourg (2013). Was Uranus Observed by Hipparchos?. Journal for the History of Astronomy 44 (4): 377-387. Bibcode:2013JHA....44..377B. doi:10.1177/002182861304400401.

5. RAS MSS Herschel W.1/12.M, 20, quoted in Miner p. 12

6. Bergstralh, Jay T.; Miner, Ellis; Matthews, Mildred (1991). Uranus. University of Arizona Press. с. 485-486. ISBN 978-0-8165-1208-9.

7. Borenstein, Seth (21 грудня 2018). Science Says: A big space crash likely made Uranus lopsided. Associated Press. Архів оригіналу за 19 січня 2019.

8. David Hawksett (August). Ten Mysteries of the Solar System: Why is Uranus So Cold?. Astronomy Now: 73. (англ.)

9. Elkins-Tanton L. T. Uranus, Neptune, Pluto, and the Outer Solar System. - New York : Chelsea House, 2006. - P. 13. - (The Solar System) - ISBN 0-8160-5197-6. (англ.)

10. B. Conrath et al. (1987). The helium abundance of Uranus from Voyager measurements. Journal of Geophysical Research 92: 15003-15010. Архів оригіналу за 11 жовтня 2007. (англ.)

11. Elkins-Tanton L. T. Uranus, Neptune, Pluto, and the Outer Solar System. - New York : Chelsea House, 2006. - P. 18-20. - (The Solar System) - ISBN 0-8160-5197-6. (англ.)

12. Lam, Hoanh An; Miller, Steven; Joseph, Robert D.; et.al (1997). Variation in the emission from Uranus. The Astrophysical Journal 474: L73-L76. doi:10.1086/310424. (англ.)

13. Imke de Pater, H. B. Hammel, Mark R. Showalter, Marcos A. Van Dam. The Dark Side of the Rings of Uranus // Science. - 2007. - Т. 317. - С. 1888-1890. - Bibcode:2007Sci...317.1888D. (англ.)

14. Stanley, Sabine; Bloxham, Jeremy (2004). Convective-region geometry as the cause of Uranus's and Neptune's unusual magnetic fields. Letters to Nature 428 (6979): 151-153. Bibcode:2004Natur.428..151S. PMID 15014493. doi:10.1038/nature02376. Архів оригіналу за 7 серпня 2007.

15. Hatfield, Mike (25 березня 2020). Revisiting Decades-Old Voyager 2 Data, Scientists Find One More Secret.. . Архів оригіналу за 27 березня 2020.

16. Andrews, Robin George (27 березня 2020). Uranus Ejected a Giant Plasma Bubble During Voyager 2's Visit.. The New York Times. Архів оригіналу за 27-03-2020.

17. Stanley, Sabine; Bloxham, Jeremy (2004). Convective-region geometry as the cause of Uranus's and Neptune's unusual magnetic fields. Letters to Nature 428 (6979): 151-153. Bibcode:2004Natur.428..151S. PMID 15014493. doi:10.1038/nature02376. Архів оригіналу за 7 серпня 2007.

18. Turrini, Diego; Politi, Romolo; Peron, Roberto; Grassi, Davide; Plainaki, Christina; Barbieri, Mauro; Lucchesi, David M.; Magni, Gianfranco та ін. (2014). "The ODINUS Mission Concept - The Scientific Case for a Mission to the Ice Giant Planets with Twin Spacecraft to Unveil the History of our Solar System". arXiv:1402.2472 [astro-ph.EP].

19. Elder, C. M; Bramson, A. M; Blum, L. W; Chilton, H. T; Chopra, A; Chu, C; Das, A; Davis, A; Delgado, A; Fulton, J; Jozwiak, L; Khayat, A; Landis, M. E; Molaro, J. L; Slipski, M; Valencia, S; Watkins, J; Young, C. L; Budney, C. J; Mitchell, K. L (2017). New Frontiers-Class Missions to the Ice Giants. Planetary Science Vision 2050 Workshop 1989: 8147. Bibcode:2017LPICo1989.8147E.

20. Parker, Derek and Julia Aquarius. Planetary Zodiac Library. New York: Mitchell Beazley/Ballantine Book. 1972. с. 14.

21. Павлов С. Лунная радуга. Книга 2. Мягкие зеркала. - М. : Молодая гвардия, 1983; Роман-газета. - № 5, 6. - М. : Издание Госкомиздата СССР, 1988.

<ref>, визначений у <references>, з назвою "Russell993" не має змісту.

# data[].attributes.attachment_link.title
Уран (планета) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Уран у Ура́н - сьома від Сонця велика планета Сонячної системи, що належить до планет-гігантів. Діаметр Урана в 4 рази, а його маса - в 14,5 раза більші за земні, що робить його третьою за діаметром і четвертою за масою планетою Сонячної системи. Уран став першою планетою, відкритою у Новий час і за допомогою телескопа.

# data[].attributes.headline
Мошко Влад Юпітер

# data[].attributes.subject
Мошко Влад Юпітер

# data[].attributes.body
юпітер п'ята від сонця та найбільша планета Сонячної системи. Відстань Юпітера від Сонця змінюється в межах від 4,95 до 5,45

# data[].attributes.headline
Лисогор Артем

# data[].attributes.subject
Лисогор Артем

# data[].attributes.body
Планета Земля- це планета на якій є життя. Наша планета по формі ,як куля. В неї є супутник луна,яка теж кулястої форми . Наша планета розташована третя в сонячній системі. На Землі є життя тому , що вона розташована не дуже далеко та не дуже близько до сонця .І на Землі є вода.

# data[].attributes.headline
Демчук Роман меркурий

# data[].attributes.subject
Демчук Роман меркурий

# data[].attributes.body
Меркурій не тільки найменша планета, але й постійно зменшується! ...

# data[].attributes.headline
Рогатинська Настя. Комета.

# data[].attributes.subject
Рогатинська Настя. Комета.

# data[].attributes.body
Комета - мале тіло Сонячної системи, яке обертається навколо Сонця і має так звану кому (атмосферу) і/або хвіст. Кома і хвіст комети - це наслідки випаровування ядра комети під дією сонячного випромінювання. Ядро являє собою малу планету, що складається з каменю, пилу і криги.

Комети з’являються з периферії сонячної системи і їхні орбіти постійно змінюються під впливом гравітації основних планет. Внаслідок цього деякі з комет переходять на близько-сонячні орбіти і Сонце знищує їх коли вони наближаються до нього, інші комети назавжди залишають Сонячну систему. Яскрава комета - одне з найцікавіших космічних явищ і завжди привертає увагу публіки.

# data[].attributes.headline
Демчук Роман Венера

# data[].attributes.subject
Демчук Роман Венера

# data[].attributes.body
На відміну від інших планет у нашій Сонячній системі, Венера крутиться за годинниковою стрілкою навколо своєї осі. ...

# data[].attributes.headline
Зігунова Кіра. Сатурн 🪐

# data[].attributes.subject
Зігунова Кіра. Сатурн 🪐

# data[].attributes.body
Сатурн найбільш відомий за свою казкову систему кілець, також це найдальша планета від сонця, яку можна спостерігати в нічному небі неозброєним оком. Сатурн як і Юпітер є газовим гігантом і складається з суміші газів водню, гелію та метану.

# data[].attributes.headline
Гришина О. 5-А клас

# data[].attributes.subject
Гришина О. 5-А клас

# data[].attributes.body
Цікаві факти про Місяць
По поверхні Місяця ходило лише 12 чоловіків і всі вони були американці. Місяць є п'ятим по велечені супутником в Сонячній системі. Щільність Місяця набагато менша за щільність Землі. Оскільки Місяця не має атмосфери він абсолютно не захищений від метеоритів та космічної радіації

# data[].attributes.headline
Зірка R136a1 Покидайло К.

# data[].attributes.subject
Зірка R136a1 Покидайло К.

# data[].attributes.body
Відстань 163 000 світлових років, зірку не видно, але навколишнє скупчення R136 в туманності «Тарантул» може бути знайдено в телескопа з роздільною здатністю 50x крат, в південній півкулі або поблизу екватора. Зірка випромінює світла в 4677000 разів більше, ніж Сонце.

Масса  | 196 M асс сонця
Радиус  | 34,1 Радіусів сонця
Температура  | 46 000 Кельвінів
Світимість | 4 677 000 Сон.світимостей

https://ru.wikipedia.org/wiki/R136a1

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
R136a1 - звезда в звёздном скоплении R136 в эмиссионной туманности NGC 2070 (туманность "Тарантул"), расположенной в Большом Магеллановом Облаке. Относится к звездам типа Вольфа - Райе. Невооружённым глазом, ввиду расстояния 163 000 световых лет, звезда не видна, но окружающее её скопление R136 в туманности "Тарантул" может быть найдено в телескоп с разрешением 50x крат, в южном полушарии или вблизи экватора. Звезда испускает света в 4 677 000 раз больше, чем Солнце.

21 июля 2010 года команда астрономов под руководством Пола Кроутера ( англ. Paul Crowther), профессора астрофизики из Университета Шеффилда, при исследовании скопления звёзд RMC 136a обнаружила звезду, масса которой значительно превышает массу Солнца. Исследования проводились с использованием массива телескопов VLT Европейской южной обсерватории, а также архивных данных с телескопа " Хаббл ".

Учёные обнаружили несколько звёзд с температурой поверхности более 40 000 К, в несколько десятков раз больше и несколько миллионов раз ярче Солнца. Согласно существующим моделям, некоторые из этих звёзд при образовании имели массу более 150 солнечных.

Подобные сверхтяжёлые звёзды исключительно редки и образуются только в очень плотных звёздных скоплениях. Наблюдение подобных звёзд требует очень высокой разрешающей способности инструментов.

Астрофизики из Института астрономии имени Аргеландера в Бонне ( Германия) на основе моделирования процесса формирования звёзд в этой части туманности Тарантула предположили, что R136a1 сформировалась в результате слияния нескольких более мелких звёзд с массой меньше классического предела массы одиночной звезды (150 солнечных масс).

До сих пор остаётся неясным вопрос происхождения подобных сверхмассивных звёзд: образовались ли они с такой массой изначально, либо они образовались из нескольких меньших звёзд.

Яркость этой Звезды превосходит яркость Солнца в 8,7 млн раз. Сама звезда порождает сильнейший звёздный ветер, что приводит к быстрой потере ею вещества. Обитаемая зона звезды располагается в 2950 а. е. от неё. Однако, жизнь около этой звезды невозможна из-за чрезвычайно интенсивного ультрафиолетового излучения.

Звёзды массой от 8 до 150 солнечных в конце своего жизненного цикла взрываются как сверхновые, оставляя после себя нейтронную звезду или чёрную дыру. Полученные свидетельства существования звёзд массой от 150 до 250 масс Солнца допускают возможность существования исключительно ярких сверхновых, нестабильных по отношению к образованию электрон-позитронных пар, не оставляющих после себя ничего и рассеивающих в окружающее пространство железо в количестве до 10 солнечных масс. Такие сверхновые часто называют гиперновыми.

# data[].attributes.attachment_link.description
R136a1 - звезда в звёздном скоплении R136 в эмиссионной туманности NGC 2070 (туманность "Тарантул"), расположенной в Большом Магеллановом Облаке. Относится к звездам типа Вольфа - Райе. Невооружённым глазом, ввиду расстояния 163 000 световых лет, звезда не видна, но окружающее её скопление R136 в туманности "Тарантул" может быть найдено в телескоп с разрешением 50x крат, в южном полушарии или вблизи экватора.

# data[].attributes.headline
Першин Роман

# data[].attributes.subject
Першин Роман

# data[].attributes.body
Сатурн

# data[].attributes.headline
Серчук Диана 

# data[].attributes.subject
Серчук Диана 

# data[].attributes.body
Уран

# data[].attributes.headline
Зігунова Кіра. Юпітер 

# data[].attributes.subject
Зігунова Кіра. Юпітер 

# data[].attributes.body
Планета Юпітер є в два з половиною рази більша, ніж всі інші планети Сонячної системи, разом узяті. Вона складається в основному з газів і тому відноситься до газових гігантів.

# data[].attributes.headline
Зайцева Марія

# data[].attributes.subject
Зайцева Марія

# data[].attributes.body
Сонце є зіркою. Зірка не має твердої поверхні і являє собою газову кулю, що складається з водню і гелію, які скріплені між собою власним тяжінням.

# data[].attributes.headline
Коновалова Софія Сонце 🌞

# data[].attributes.subject
Коновалова Софія Сонце 🌞

# data[].attributes.body
Со́нце це — зоря, що є центром Сонячної системи. Це майже ідеальна куля із гарячої плазми, розігрітої до світіння термоядерними реакціями, що йдуть в її надрах . Сонце випромінює в основному у спектрі видимого світла, в ультрафіолетовому та інфрачервоному діапазонах та є найважливішим джерелом енергії для життя на Землі.

# data[].attributes.headline
Демчук Роман сонячна система

# data[].attributes.subject
Демчук Роман сонячна система

# data[].attributes.body
Сонячна система нескінченно неосяжна і дуже цікава. Але, якщо порівнювати Сонячну систему і космос, то вона в ньому просто піщинка. Завдяки астрономії ми знаємо, що таке Сонячна система.

# data[].attributes.headline
Сенченко Інесса. Комета

# data[].attributes.subject
Сенченко Інесса. Комета

# data[].attributes.body
Комети – це невеликі об’єкти Сонячної системи, які рухаються по орбіті навколо Сонця і можуть спостерігатися у вигляді яскравої точки з довгим хвостом.

У стародавні часи, люди вважали, що комети були прокляттям або передвісником трагедії й нещастя. Зовсім недавно, в 1910 році, коли Земля пройшла через хвіст комети Галлея, винахідливі підприємці скористалися страхами людей і продавали незвичайні предмети, такі як протигази, «анти-кометні таблетки» і парасольки для захисту від небезпек комети.