# data[].attributes.headline
Дитинство – це велика країна, звідки приходить кожен. Звідкілля я родом? Я родом з мого дитинства…

# data[].attributes.subject
Дитинство – це велика країна, звідки приходить кожен. Звідкілля я родом? Я родом з мого дитинства…

# data[].attributes.body
Антуан де Сент-Екзюпері – з повісті «Військовий льотчик»

# data[].attributes.attachment_link.title
де_Сент-Екзюпері

# data[].attributes.headline
Адже всі дорос

# data[].attributes.body
Адже всі дорослі були колись дітьми. (От тільки мало хто з них про це пам’ятає.)

# data[].attributes.headline
- Якось я бачив захід 

# data[].attributes.body
- Якось я бачив захід сонця сорок чотири рази підряд!
А згодом ти докинув:
- Знаєш… коли дуже сумно, то захід сонця тішить…
- Отже, того дня, коли ти сорок чотири рази підряд бачив захід сонця, тобі було дуже сумно?
Та маленький принц нічого не відповів.

# data[].attributes.headline
- Якщо ти люби

# data[].attributes.body
- Якщо ти любиш квітку, яка єдина в цілому світі серед мільйонів і мільйонів зірок, то цього досить, бо ти щасливий уже від того, що дивишся на зорі. Ти кажеш собі: «Десь там і моя квітка…» Та якщо баранець з’їсть квітку, то це все одно, якби раптом згасли всі зорі! І це, виходить, дрібниця!

# data[].attributes.headline
«Його, - думав собі ма

# data[].attributes.body
«Його, - думав собі маленький принц, знову мандруючи у світи, - його зневажали б усі інші – й король, і шанолюб, і п’янюга, й ділок. Та це єдиний чоловік, який не видається мені смішним. Може, тому що переймається не лише собою».

# data[].attributes.headline
- Вони були не

# data[].attributes.body
- Вони були невдоволені там, звідки оце їдуть?
- Там, де живеш, ніколи не буваєш задоволений, - мовив стрілочник.
І третійпотяг, сяючи вогнями, з гуркотом шугонув повз них.
- Вони здоганяють отих перших пасажирів? – спитав маленький принц.
- Та нікого вони не здоганяють, - відказав стрілочник. – Вони сплять там, усередині, або ж позіхають. Тільки діти притуляються носами до шиб.
- Лише діти знають, чого шукають, - мовив маленький принц …

# data[].attributes.headline
— Я шукаю друзів. А як

# data[].attributes.body
— Я шукаю друзів. А як це — приручити?

— ﻿﻿Це давно забуте поняття, - пояснив Лис. — Воно означає: створити тісний

невидимий зв'язок.

— ﻿﻿Зв'язок?

— Саме так, — сказав Лис. - Наразі ти для мене лишень маленьке хлоп'я, такий само, як сто тисяч інших хлопчиків. І ти мені не потрібен. І я тобі теж не потрібен. Я для тебе лише лисиця, така сама, як сто тисяч інших

лисиць. Однак якщо ти мене приручиш, ми станемо потрібні один одному. Ти будеш для мене один-єдиний на весь світ. І я буду для тебе один-єдиний на весь світ...

—Я починаю розуміти, - сказав Маленький принц. — Є одна троянда.... Мабуть, вона мене приручила...

# data[].attributes.headline
— А де ж люди? — нареш

# data[].attributes.body
— А де ж люди? — нарешті знову заговорив

Маленький принц. — Все ж у пустелі

самотньо...

— Серед людей теж самотньо, — зауважила

змія.

# data[].attributes.headline
— Я ж нічогісінько не 

# data[].attributes.body
— Я ж нічогісінько не розумів! Треба ж було судити її за ділами, а не за словами. Вона дарувала мені свої пахощі й осявала всеньке моє життя.

Я не повинен був утікати! За отими простенькими хитрощами я мав би вгадати ніжність. Квіти такі примхливі! Але я був ще молодий і не вмів

любити.

# data[].attributes.headline
— Отже, ти судитимеш с

# data[].attributes.body
— Отже, ти судитимеш самого себе, — мовив король. — Це найважче.

Себе судити набагато важче, ніж інших. Якщо зможеш справедливо судити самого себе, тоді ти справді мудрий.

# data[].attributes.headline
А потім він подумав: «

# data[].attributes.body
А потім він подумав: «Я думав, що володію єдиною в світі квіткою, якої ніхто й ніде не має, а то виявилася звичайнісінька троянда. Ото

й усе, що я мав, просту троянду й три вулкани, не вищі за моє коліно, ще й до того ж один із них згас і, цілком можливо, назавжди... І хіба після цього я принц?..». Він впав на траву й гірко заплакав.