# data[].attributes.headline
Яременко Олександр 8-А

# data[].attributes.subject
Яременко Олександр 8-А

# data[].attributes.body
Катерининська церква (козацький кафедральний собор святої великомучениці Катерини ПЦУ) — церква Православної церкви України в місті Чернігів, пам'ятка архітектури національного значення. Яскравий зразок кам'яної української архітектури Лівобережжя XVII–XVIII століть. Зведена на кошти козаків, братів Лизогубів (Якова та Семена), за заповітом їхнього батька Чернігівського полковника Юхима Лизогуба. Церква побудована в пам'ять про героїзм діда, Чернігівського полковника й наказного Гетьмана Якова та козаків Чернігівського полку, виявлений ними під час штурму турецької фортеці Азов в 1696,[2] є одним із символів Чернігова

# data[].attributes.attachment_link.title
274px-Катерининська_церква_(Чернігів)_6

# data[].attributes.attachment_caption
Гарнізонний храм святих апостолів Петра і Павла (Костел єзуїтів) – перша барокова споруда у Львові.

# data[].attributes.headline
Ющенко Ярослав 8А

# data[].attributes.subject
Ющенко Ярослав 8А

# data[].attributes.body
Найбільший, найперший, найвищий.
Зараз мало хто може уявити сучасний світ без урбанізації та невпинного розширення міст. Іще якихось декілька сотень років тому один із центральних храмів Львова, Гарнізонний храм святих апостолів Петра та Павла, був на околиці міста, просто під міськими мурами. Далі – тільки Полтава.
Зараз же Костел єзуїтів знаходиться в самісінькому серці Львова, поруч із площею Ринок та проспектом Свободи. Гарнізонний храм святих Петра і Павла - його освячення, а точніше на той ще Костелу єзуїтів, відбулося в 1630 році. Як заведено в єзуїтів, був тут і навчальний заклад – Єзуїтська колегія. Про її статус говорить хоча б те, що в закладі навчався Богдан Хмельницький, чи не найвідоміший гетьман Козацької України. Ще один «зірковий» учень – князь Ярема Вишневецький. На основі колегії згодом постав університет, що зараз носить ім’я Івана Франка. До речі, у 18 столітті ансамбль храму доповнювала вежа-дзвіниця, що була найвищою в тодішньому Львові, вищою навіть від Ратуші! Однак війна руйнує все. Руйнує вона й сакральні споруди. Так сталося і з костелом. У 1946 році єзуїти покинули свою обитель, виїхали зі Львова та забрали із собою короновану ікону Пресвятої Богородиці. Зараз вона у Вроцлаві.  Із цього часу протягом 65 років храм перебував у своєрідній комі. Хоча за часів Радянського Союзу церква була заборонена як інституція, храм виконував іншу роль – тут було сховище книг Львівської наукової бібліотеки імені Василя Стефаника, і налічували їх близько трьох мільйонів примірників. Після тривалої перерви, у 2011 році храм відкрили саме 6 грудня – на 20-у річницю Збройних Сил України. Так він продовжив свої роботу та місію як гарнізонний. Настоятелем храму зараз є Тарас Михальчук, який також очолює й Центр військового капеланства Львівської архиєпархії УГКЦ. Цей храм – місце молитви українських військових. Для них воно відіграє особливу роль. Тут вони беруть шлюб, тут охрещують дітей, звідси вони вирушають в останню дорогу. Це місце слугує центром волонтерських і соціальних проектів, у храмі встановили й меморіальну дошку для пам’яті героїв Небесної Сотні. Разом із тим, це місце сили не лише для військових, але й для пересічних львівʼян.
Гарнізонний храм святих апостолів Петра і Павла за своє життя бачив чимало. Бачив життя міста та його околиць, бачив війни і вінчання, монахів у молитві та натовпи туристів на екскурсіях підземеллями, бачив гетьманів із королями та вірних своїй Україні військових. Після десятків років руйнувань і пошкоджень, воєн і невідповідного ставлення, храм знову воскресає. Повне відновлення храму ще не завершене й роботи ще чимало, але перші та значні результати ми вже можемо бачити.
До того ж у храму велика місія: він об’єднує військових, а також тих, хто опікується сиротами, студентами і в’язнями.
Чи не такою і має бути Церква?

# data[].attributes.attachment_caption
Хрестовоздвиженський жіночий монастир (Полтава)

# data[].attributes.headline
Білан Олександр 8А

# data[].attributes.subject
Білан Олександр 8А

# data[].attributes.body
Православний жіночий монастир розташований у Полтаві, заснований у XVII столітті. Розташований на Монастирській горі в селищі Червоний Шлях, домінуючи над містом і околицями. 27 вересня храмове свято Хрестовоздвиженського монастиря.
1650 року, на честь перемоги козаків над військами Речі Посполитої, поблизу міста, на високій горі, вкритій віковим лісом, з дозволу київського митрополита, відомого українського церковного діяча і письменника Сильвестра Косіва було засновано Полтавський Хрестовоздвиженський монастир, спершу як чоловічий монастир. Він став найпівденнішим серед так званих городянських, тобто полкових монастирів Гетьманщини XVII століття. Очолював будівництво ігумен Лубенського Мгарського монастиря Калістрат.
Перші монастирські споруди зводилися з дерева в лісовій гущавині, куди вела лише вузенька стежина. Серед ініціаторів спорудження цієї обителі були полтавський полковник Мартин Пушкар, козацький старшина Іван Іскра, міщанин Іван Крамар та інші козаки й міщани, які внесли значні пожертвування на цю справу.  Полтавський монастир став значним просвітницьким центром Півдня Гетьманщини, у джерел якого стояв архієпископ Слов'янський та Херсонський Євгеній Булгаріс — особистий приятель французького просвітника Вольтера, колишній бібліотекар Катерини II. Завдяки його старанням монастир мав найбільшу в регіоні книгозбірню. Собор на честь Воздвиження Чесного і Животворного Хреста Господнього споруджений як головний храм монастиря 1689–1709. Зведення головного храму обителі велося коштом декількох полтавських полковників, у тому числі Генерального судді В. Л. Кочубея та його сина, полтавського полковника В. В. Кочубея, та двох українських гетьманів — І. Самойловича й І. Мазепи. Ймовірно, що під час свого візиту до Полтави 13 липня 1650 р. в монастирі побував Богдан Хмельницький. У полтавський період Великої Північної війни, з 28 квітня по 27 червня 1709 р. монастир був резиденцією шведського короля Карла XII. Вже після Полтавської битви 28 червня монастир оглянув і Петро І. Відтоді відвідування полтавської обителі представниками правлячої династії царської Росії були включені до обов'язкової програми перебування вінценосних у Полтаві. 3 грудня 1941 р. під час своєї поїздки до Полтави, в монастирі побував Адольф Гітлер.
За деякими даними освячений 1759. Пам'ятка архітектури українського бароко.

# data[].attributes.attachment_caption
Свято-Миколаївський собор (м. Ніжин)Назва на честь: Миколай Чудотворець

# data[].attributes.headline
Зайцев Євген 8А

# data[].attributes.subject
Зайцев Євген 8А

# data[].attributes.body
Свя́то-Микола́ївський собо́р, Миколаївський собор, Соборна церква Святого Миколи у місті Ніжин — споруда часів раннього українського бароко. Могутній, спрямований вгору центричний об'єм споруди заввишки 55 метрів, із щільно стуленими п'ятьма банями, став в українській бароковій архітектурі прототипом мурованих хрещатих п'ятибанних храмів. Собор повністю відтворює в цеглі звичні прийоми народного дерев'яного зодчества. Особлива, парадна роль споруди підкреслена і в інтер'єрі, де обабіч головного входу влаштовано на підвищенні спеціальні лоджії для полкової старшини. Панівне розташування собору в міській забудові і досі лишилося поза конкуренцією, хоча громадський центр змістився на іншу площу. Головна вісь забудови пройшла від ринку вздовж Остра. Миколаївський собор у Ніжині — найдавніша мурована споруда такого типу на Лівому березі Дніпра. Саме при будівництві цього храму місцеві майстри — будівельники відпрацьовували свої методи, пристосовуючи давні традиції дерев'яного будівництва до потреб нового часу. Як справедливо відзначив відомий український мистецтвознавець Анатолій Макаров, заслуга будівельників козацької доби полягала в тому, що «цей поширений з давніх часів тип великої дерев'яної (переважно сільської) церкви вони вдягли у камінь, прикрасили безліччю чудових пластичних мотивів, вдосконалили й підняли на рівень найдосконаліших виявів європейського культурного мислення». Унікальність ніжинського собору полягає в тому, що він «і найстаріший, можливо, найперший храм-прототип, і найцікавіша за своєю ідеєю споруда.» У Ніжині досі можна почути розповіді, що саме в цьому храмі вінчалися гетьман Богдан Хмельницький і Ганна Золотаренко. Як відомо, сестра ніжинського полковника була третьою дружиною гетьмана, але документально підтверджено, що їхнє вінчання відбулося 1652 року в Корсуні, ще до закладення мурованого ніжинського соборного храму.
Храм неодноразово горів, причому найбільш нищівними були пожежі 1754, 1792 та 1798 років. Миколаївський собор відбудовується і перебудовується. Втративши первісну бароккову форму верхів, храм набуває класичного вигляду. На початку XIX століття біля нього споруджується кам'яна дзвіниця на місці колишньої дерев'яної. Згодом поруч з'являються тепла церква Іоанна Предтечі (1842 р., зараз понівечена та перероблена на міський Будинок культури), зводиться в російському стилі невелика капличка та художня огорожа (зруйновані у 1930-ті роки), торговельні ряди, що належали церкві. Хто знає, що очікувало цей храм, якби міська влада не визнала його придатним … під склад. Коли в 1950 році співробітники тресту «Строймонумент» Г. І. Говденко та М. М. Олександрова оглянули будівлю, перед ними постала жахлива картина: зруйновані бані, провалені склепіння, знищені малювання, завалена сміттям підлога. Західні двері собору були розширені з таким розрахунком, щоб усередину вівтаря могла в'їхати вантажівка. Внаслідок цього знищено чудовий портал XVII століття. Невідомо, коли і як загинув золочений іконостас… У роки другої світової війни будівля постраждала від близьких вибухів авіабомб, на стінах з'явилися глибокі тріщини. У 1956 році почалася кропітка робота по дослідженню та відновленню Миколаївського собору. Пам'ятку козацької слави пощастило відстояти, і в 1966 році було здійснено реставрацію карнизів і покрівлі барабанів собору. Але невдовзі, у зв'язку з припиненням фінансування, ремонтно-реставраційні роботи на пам'ятці були припинені та відновилися тільки в 1980 році, з нагоди Московської олімпіади. У 1990 році, після довготривалої роботи, унікальну пам'ятку реставрували. Будівельники повернули первісний вигляд бань, відновили чудове цегляне мереживо на стінах, і над старовинною Соборною площею сивочолого Ніжина тепер, як і раніше, залунали урочисті дзвони. Тоді ж, у 1990 році, з нагоди Всеукраїнської акції «Дзвін-90», організованої національно-демократичними силами України та товариством «Просвіта» ім. Тараса Шевченка, у ніжинському Миколаївському соборі відбулося перше після тривалого часу запустіння Богослужіння українською мовою, яке відслужили священики Української Автокефальної Православної Церкви.
У 1980–1990 рр. храм реставровано

# data[].attributes.attachment_link.title
1280px-Миколаївський_собор

# data[].attributes.attachment_caption
Собор святого Юра у Львові

# data[].attributes.headline
Бершадська Софія,8-Б

# data[].attributes.subject
Бершадська Софія,8-Б

# data[].attributes.body
Греко-католицький архикатедральний собор Святого Юра (площа Святого Юра, 5) – величний рококовий архітектурний ансамбль XVIII століття (до нього входять собор, дзвіниця, митрополичі палати і капітульні будівлі) домінує на високому узгір’ї над Львовом, чудово поєднуючись із міським ландшафтом.Собоор святого Юра.

Зайшовши у середину храму, перше, що привертає увагу – це легкий, нетрадиційний, ніби прозорий іконостас, прекрасні українські вишивки.  Вівтар собору прикрашають ікони з постатями пророків  видатного українського художника 18 століття Луки Долинського. За свою роботу митець був нагороджений золотим перснем австрійського імператора Йосифа ІІ. Огляньте також цінну реліквію храму – Чудотворну ікону Теребовлянської Богоматері 17 століття.  За переказами, у 1663 році з очей Богородиці сорок днів текли сльози як попередження про напад турків. У 1704 році ікона сльозоточила, коли король Карл XII загарбав Львів. Сучасні вчені дослідили ікону та підтвердили, що залишки рідини дуже нагадують людські сльози.Крипта собору Святого Юра відкрита для відвідування. Тут знайшли вічний спокій митрополит Андрей Шептицький, патріарх Йосип Сліпий, кардинали Сильвестр Сембратович, Мирослав Іван Любачівський та владика Володимир Стернюк.

# data[].attributes.attachment_caption
Собор Різдва Пресвятої Богородиці, Козелець

# data[].attributes.headline
Шкарупіло Оксана 8А

# data[].attributes.subject
Шкарупіло Оксана 8А

# data[].attributes.body
Стародавній собор Різдва Пресвятої Богородиці розташований у невеликому містечку Козелець на Чернігівщині. Його визнано однією з кращих українських святинь, зведених в епоху бароко. Козелецький собор вважають унікальним зразком храмового зодчества 18 століття. Збудували церкву в 1752–1763 роках на замовлення графині Наталії Розумовської – матері Кирила та Олексія Розумовських. Вона і донині вражає відвідувачів своїм пишним декором, а також нехарактерними для провінційного містечка розмірами і багатим оздобленням. Усі відвідувачі мають змогу помилуватися найціннішою прикрасою собору – його іконостасом. На думку деяких істориків, іконостас був зроблений в Італії і призначався для петербурзького собору Смольного монастиря. Однак після виготовлення з'ясувалося, що він великий для Смольного, тож, за велінням імператриці, був переданий у дар Козелецькому храму. Висота іконостасу становить двадцять сім метрів, прекрасні ікони для його оздоблення виконав талановитий український художник Григорій Стеценко. Вражають не тільки величезні розміри, а й унікальна високохудожня різьба і дивовижні розписи цього шедевра. Собор Різдва Пресвятої Богородиці в Козельці увінчують п'ять куполів на високих барабанах. В основу будівництва цього храму покладено рівносторонній грецький хрест, між кінцями якого передбачені додаткові приміщення, що посилюють грандіозність будови. За довгі роки існування на долю собору випало безліч випробувань. У його стінах розташовувалися стайні, табір для військовополонених і навіть склад для фруктів та овочів. Але завдяки зусиллю багатьох людей і копіткій праці реставраторів святиня відновила колишню велич та красу. Храм розділено на дві частини: верхню і нижню. Нижня церква, «тепла», освячена на честь мучеників Андріана і Наталії – це усипальниця графів Розумовських. За старовинною легендою, в ясну і сонячну погоду із дзвіниці, яка поруч із храмом, одночасно можна побачити Чернігів та Київ. Архітектура її дивує своєю оригінальністю. Особливо цікаві увігнуті фасадні стіни, що нагадують вигляд Троїцького собору в Чернігові. Піднятися на дзвіницю можна тільки після погодження із настоятелем собору.Собор зазнав змін і перебудов: наприкінці 18 ст. відкриті ґанки перед трьома порталами надбудовано і перетворено на аркадні ротонди, укриті наметовими дахами пластичних форм. У 19 ст. змінено форми бань. Двоярусне барокове вінчання дзвіниці після пожежі 1848 замінено сферичною банею зі шпилем. Обидві споруди зазнали руйнувань під час Другої світової війни. Собор реставровано 1946 і впродовж 1961–82, дзвіницю – 1961–70, соборний іконостас – у 1980–90-х рр. Частина ікон втрачена. Службу Божу в соборі припинено 1934, відновлено 14 серпня 1993. Нині собор і дзвіниця є пам'ятками архітектури національного значення.

Навесні 1846 року у Козельці побував Т. Шевченко (за завданням Київської археографічної комісії він їздив описувати історичні та архітектурні пам'ятки Чернігівщини). У повісті "Княгиня" він змалював це місто, зокрема його архітектцрну пам'ятку – собор Різдва Пресвятої Богородиці.

# data[].attributes.attachment_link.title
Собор_Різдва_Богородиці_(Козелець)

# data[].attributes.attachment_caption
Спасо-Преображенська церква у Великих Сорочинцях 

# data[].attributes.headline
Полстяний Артем, 8А

# data[].attributes.subject
Полстяний Артем, 8А

# data[].attributes.body
Розташована в селі Великі Сорочинці, Миргородський район, Полтавська область. Пам'ятка архітектури національного значення. Церква відзначається багатством декоративного оформлення фасадів у стилі українського бароко. Центральна дільниця храму увінчана багатозаломною банею на 12-гранному світловому барабані. В інтер'єрі панує унікальний дерев'яний 5-ярусний різьблений іконостас, утворений трьома іконостасами. На стіні бабинця — герб гетьмана Данила Апостола. Час спорудження першої, дерев'яної, на честь Преображення Господнього церкви в сотенному містечку Сорочинці невідомий. Імовірно, що це була одна з найдавніших церков містечка. Була вона в межах містечкових фортечних укріплень і, ймовірно, була збудована в другій половині XVII століття за участі Миргородського полковника Павла Апостола. Документально свідчить про існування церкви в I-й чверті XVIII століття компут Миргородського полку 1723 року, що згадує настоятеля храму отця Максима Варлаамовича, пресвітера Свято-Спаського, школу і шпиталь при церкві та церковний шинок. Дерев'яна церква існувала до 1734, коли була розібрана у зв'язку із закінченням будівництва та освяченням нової мурованої церкви. Спорудження мурованого храму розпочалося 1723 і було викликане бажанням гетьмана Данила Апостола облаштувати свою Сорочинську резиденцію, яка виконувала роль неофіційної столиці гетьманської України. За деякими свідченнями будував храм відомий архітектор Степан Ковнір. Каменярі були з Полтави і Опішні. Допоміжні роботи виконували місцеві козаки. 1732 року будівельні роботи завершилися. У церемонії освячення брав участь фундатор — гетьман Лівобережної України Данило Апостол з 10-ти тисячним почтом козаків. Збудована в стилі українського бароко церква спочатку була дев'ятидільною, хрещатою в плані спорудою. Первісно церква мала дев'ять бань. Після пожежі 1800, коли церкву вразила блискавка, чотири менші бані були зняті і нині церква має лише п'ять бань. У 1867 поряд із храмом збудували дерев'яну дзвіницю. У 1895 церква мала три вівтарі: головний на честь Преображення Господнього, другий — Святої Трійці, третій — Покрови Пресвятої Богородиці.
22 березня (3 квітня) 1809 в Спасо-Преображенській церкві був охрещений Микола Гоголь. Хрещеним батьком був полковник М. М. Трохимовський, син лікаря М. Я. Трохимовського, що приймав пологи в матері Гоголя.
Церква відома як усипальня родини Апостолів. 5 лютого 1734 київським митрополитом Рафаїлом (Заборовським) у склепі було поховано Гетьмана Данила Апостола. Там же були прах гетьманової дружини Уляни, його сина — Миргородського полковника Павла Апостола, дочок, фельдмаршала П. Лассі
1937 року дерев'яна дзвіниця була розібрана, а церква закрита. Богослужіння було відновлено в грудні 1941 року, під час німецької окупації. 1960 року влада знову зняла з реєстрації релігійну громаду. Поруч із церквою в листопаді 1961, на місці розстрілу жителів с. Великі Сорочинці німецькими окупантами, насипана символічна могила і встановлено дерев'яний хрест. На металевій табличці напис: «Вічним в пам'яті народній жертвам кривавого злочину (в листопаді 1941 р.) від земляків — сорочинців». 1963 року храм був включений до списку пам'яток архітектури УРСР, а 1964 року почались рятувальні та реставраційні роботи. Роботи велися до 1988 року.
У 1992 р. храм знову був повернений релігійній громаді. 1996 року нащадки Гетьмана Данила Апостола, що проживають нині у Франції, подарували 7 мідних дзвонів. Того ж року було збудовано 15-метрову дзвіницю

# data[].attributes.attachment_link.title
Спасо-Преображенська_церква_в_с._Великi_Сорочинцi_2

# data[].attributes.attachment_caption
Костел Воздвиження Чесного Хреста та Святого Йосифа (1752-1766). село Підгірці, Львівська область.

# data[].attributes.headline
Саєнко Андрій, 8А

# data[].attributes.subject
Саєнко Андрій, 8А

# data[].attributes.body
Це   приклад монументальної архітектури бароко ( за межами Львова, про який варто знати ) – Костел Воздвиження Чесного Хреста та Святого Йосифа (1752-1766). Костел нагадує типовий по вигляду римський храм. Храм у формі ротонди, оздоблений античним портиком, прикрашений відкритою колонадою з парних колон.
На портику розташовані сім емоційних постатей святих та діти у їхніх руках (первісно постатей було вісім, проте під час Другої світової війни одну статую було знищено). В ротонди є вісім аркоподібних вікон, купол прикрашають парні пілястри.

Храм Воздвиження Чесного Хреста і Святого Йосифа (Обручника) було збудовано в 1752-1766 роках на замовлення Вацлава Жевуського, коронного гетьмана Речі Посполитої, який, за деякими даними, і був автором проекту. Він був задуманий як копія Базиліки Суперги, барокової усипальниці, що була зведена в Турині, Італії в 1717-1731 роках. Церква мурована з цегли, діаметром в 12 і висотою в 27 метрів.

На портик з 14 колонами коринфського ордеру вгорі встановлено 7 скульптур (одну з них, св. Ігнатія Лойоли, втрачено): Архангела Рафаїла, Богоматері, святих Петра, Вацлава, Онуфрія, Анни та Йосипа. Скульпторами були Севастян Фесінгер і Юзеф Леблас (ймовірно, обидва чехи, хоча, можливо, що Леблас був французом). Контракт на їхнє виготовлення був підписаний в 1762 році з вказівкою Жевуського, щоб вони відповідали класичному стилю, в якому був збудований храм.
Від Підгорецького замку до церкви була прокладена дорога, з двох боків якої в давнину височіли симетричні акуратно підстрижені дерева — частина ансамблю французького парку, що оточував маєток. Такі дві зелені стіни, вдалині яких було помітно храм, створювали відчуття величі та спокою, коли перехожий крокував до нього.
Інтер'єр храму — робота колективна. Частини біля вівтаря в 1765-1766 вималював литовський художник Лукаш Смуглевич з сином Антонієм. Пізніше роботу продовжили жовківські майстри Дем'ян, Войцех, Констянтин і Микола, львів'яни  Гургилевич та Витанецький. Під 1765 роком були ще записані два василіянські художники, одним з яких, можливо, був Яків Гловацький. Різьблені та столярні вироби виконав Мартин Твардовський з Микулинців, двері - столяр з Олеська Амброзій Пньовський.
Стіни також прикрашав пишний портрет Вацлава Жевуського і таблиці епітафії з сірого мармуру Олександра Любомирського (1804) та Розалії Любомирської з роду Хоткевичів (1794). Розалія була однією з улюблених фрейлін французької королеви Марії Антуанетти, і померла на гільйотині разом з нею на Гревській площі в Парижі. Неподалік знаходиться неоренесансова біла мармурова епітафія Леона Жевуського 1869 р. На честь зведення костелу була виготовлена пам'ятна таблиця з рожевого мармуру, датована 1763 роком.
З 1861 року, коли власником підгорецьких володінь був магнат Леон Жевуський, храм став парафіяльним.
В часи II Світової війни його було обстріляно, одну зі статуй пошкоджено артилерійським снарядом. В 1945 церкву закрили. В 70-тих її вразило блискавкою в купол, через що з'явилась велика дірка, яку в 1976-1979 під час часткових реставраційних робіт під керівництвом архітектора І. Старосольського залатали, проте всередині в стіні все ж лишилася велика тріщина. На разі храму необхідна обширна реставрація, якій завадить брак коштів.
З 2013 року в  храмі молиться громада Української Греко-Католицької Церкви яка має запокровителя  священномученика Миколая Чарнецького і новомучеників УГКЦ, а з 2014 сюди передані Владикою Михаїлом Колтуном мощі святого, які зберігаються у храмі і досі. Блаженний Миколай Чарнецький жив у 1884-1959 рр., був єпископом, редемптористом, професором Духовної семінарії в Івано-Франківську, настоятелем кількох монастирів на Волині. В радянські часи пробув понад 10 років в таборах. За посередництвом молитви до нього було зафіксовано багато чуд в наші часи, коли безнадійно хворі, яким ніщо не допомагало, видужували або навіть в стані клінічної смерті повертались до життя. Перше чудо трапилося ще в радянські часи, коли паралізована жінка після молитви біля могили Кир Миколая на Личавському цвинтарі почала ходити. Після цього відбувся цілий ряд інших чудесних оздоровлень, що продовжують поповнюватися і донині.

# data[].attributes.attachment_link.title
Костел_Святого_Йосифа_Підгірці

# data[].attributes.attachment_caption
 Монастир Кармелітів Босих

# data[].attributes.headline
Лодочніков Марк, 8А

# data[].attributes.subject
Лодочніков Марк, 8А

# data[].attributes.body
Фортеця-монастир кармелітів босих – головна і найвідоміша пам’ятка Бердичева. Завдяки величній бароковій архітектурі у поєднанні з оборонними спорудами та мальовничим місцем розташування на пагорбі над розливом річки Гнилоп’ять комплекс не поступається за величчю найвідомішим католицьких кляшторам на території колишньої Речі Посполитої. Це і до сьогодні одне з найголовніших місць паломництва у католицькому світі – тут знаходиться шанована серед католиків ікона Бердичівської Божої Матері.
За легендою, власник Бердичева, київський воєвода Януш Тишкевич перебуваючи в турецькому полоні, побачив сон, у якому ченці-кармеліти молилися за його визволення перед іконою Богородиці. Тишкевич уві сні дав обітницю Божій Матері, що збудує в Бердичеві монастир на її честь. Невдовзі по своєму поверненню з полону Януш Тишкевич заснував монастир і згодом подарував йому чудотворний образ Божої Матері, який здавна зберігався в будинку його предків.
В 1630 р. Тишкевич віддає свій замок католицькому ордену босих кармелітів для розташування кляштору. А в 1634 р. бердичівські кармеліти закладають підземний Маріїнський костел, будують торгівельні склади, крамниці та інші господарські будівлі, поширюють мури фортеці. Замок, перетворений на орденський монастир, споруджено на пагорбі над річкою Гнилоп'ять. Її широке річище оточує його з південної та західної сторін. Ансамбль монастирських будівель оточувався оборонними мурами з бійницями, наріжними вежами та новоіталійськими укріпленнями, збудованими під керівництвом архітектора Яна де Вітте в середині XVIII сторіччя. Зведений у архітектурних формах бароко, костьол у своїй об'ємно-просторовій композиції поєднав принципи побудови базилікального храму (перший ярус костелу прямокутний у плані, поділений на три нави) та хрещатого храму (другий ярус костелу у плані має форму латинського хреста з куполом на високому барабані, розміщеному на перехресті центральної нави та трансепту).
Купол костьолу завершено світловим ліхтарем. Увігнутим головним фасадом костьол спрямовано на схід. Фасад цей поділений профільованими пілястрами та колонами з коринфського характеру капітелями. До верхнього костьолу провадять кам'яні сходи, які з обох сторін оточують вхід до нижнього костелу. До середини верхнього костьолу ведуть три прямокутної форми портали з кам'яними обрамленнями. Над середнім порталом – гербовий картуш – плита з дарчим написом, яка не збереглася, та балкон з балюстрадою (для відправи богослужінь для прочан), на тлі отвору з напівокруглою перемичкою, кам'яним обрамленням, профільованим карнизом та замковим каменем у центрі перемички.
Над бічними порталами розташовано аналогічний декор з монограмами "IHS" і "MARIA" в овальних обрамленнях та декоративних віночках у формі серця. Колони та пілястри підтримують фриз з тригліфами, лавровими віночками з пальметами, та профільований розкрепований горизонтальний карниз. Фасад вінчає фронтон з хвилястим карнизом у стилі бароко.
По обидві сторони фасаду костьолу підносяться триярусні годинникові вежі з ліхтарями, оздобленими у просвітах отворів золоченими гірляндами. Одна з веж (над входом до келій, заввишки 32,9 м) слугувала для сторожової охорони фортеці, а друга, що мала висоту 36,4 м, була призначена на дзвіницю. У ній до першої світової війни висіли три дзвони, дзвін яких лунав на відстані до 20 км. Вежі, купол костелу та його дахи вкриті міддю.

# data[].attributes.attachment_caption
Домініканський собор (1745-1764)Під банею костелу викарбуваний напис латиною «Soli Deo honor et gloria» або «Єдиному Богу честь і хвала».

# data[].attributes.headline
Бережний Денис 8А

# data[].attributes.subject
Бережний Денис 8А

# data[].attributes.body
Львів важко уявити без собору Божого Тіла зведеного колись для монастиря ордену домініканців. Ця масивна споруда міцно займає своє місце у пазлі середмістя галицької столиці. Хоча за своїм сюжетом собор не є чимось особливим: величезний циліндр барабану, класичний купол, невелика дзвіниця (яка зблизька, здається має однакову із собором висоту), типове скульптурно-барокове оздоблення… Орден домініканців був заснований у 1215 році в Тулузі (сучасна Франція) іспанським ченцем Домініком (звичайно ж святим). Спочатку це була спільнота монахів-жебраків, але згодом вона перетворилася в одну із найбагатших та найвпливовіших релігійних громад Європи. Гра слів із назви цього ордена робила його членів і послідовниками Домініка (Dominicanes, лат.), і «псами Господа» (Domini canes, лат.). Спочатку це були дійсно жебруючі послідовники, але згодом вони стали справжніми «псами Господніми» – на відкуп домініканцям віддали трибунал інквізиції, й вони «розривали» єретиків у Італії, Франції та, особливо, у Іспанії. Жорсткість, а часто й жорстокість, домініканців-інвізиторів не знала меж. Уся їхня діяльність була спрямована на захист віри від єресей. Крім того, вони контролювали більшість значних навчальних закладів Європи, формуючи, таким чином, суспільну думку.
У Галичину домініканці прийшли у 1238 році (за іншими даними у 1234-му). Саме із тих часів почалася львівська сторінка історії ордена. У місті вони збудували костьол (мабуть дерев’яний) та заснували монастир. Той костьол, ймовірно, був найпершим католицьким храмом у православному (за часів Данила та Лева) Львові.
У 16 столітті домініканці звели кам’яний готичний собор, який став головною їхньою резиденцією в руських землях. Це була споруда оборонного типу, яка брала участь у багатьох військових заворушеннях.
Так у 1559 році вона витримала облогу великого загону польського магната Лукаша Гурки, який намагався добути з-за стін монастиря собі наречену – Гальшку Острозьку. Безталанна Гальшка – спадкоємниця великих багатсв вже була вдовою князя Сангушка, коли її видали за Гурку, але не визнаючи шлюб із воєводою Лукашем, вона сховалася в домініканському монастирі й обвінчалася із князем Семеном Слуцьким. Розгніваний Гурка кілька тижнів тримав у облозі монастир й таки добився розторгнення шлюбу із Слуцьким. Він заволодів Гальшкою та вивіз її до Польщі (де вона померла від туги у високій замковій вежі). Але це вже інша історія…
Готичний костьол впав від старості у 40-ві роки 18 століття. На його місці у 1749 році заклали новий храм – собор Божого Тіла. Проектував споруду інженер Ян де Вітте (виходець із родини кам’янецьких вірмен, майбутній заступник кам’янецького коменданта та батько Йозефа – чоловіка легендарної куртизанки Софії Вітт-Потоцької). Будівництвом керували спочатку Мартин Урбанек, а потім Кшиштоф Мурадович. Фінансував будівництво Юзеф Потоцький.
Один із найвеличніших та найбільш пізнаваних храмів Західної України – Домініканський собор (1745-1764), є прикладом архітектури пізнього бароко у Львові.  Архітектор – Ян де Вітте, будівничий – Мартін Урбанік.
Вигляд храму його величність та його розкішність затамовують подих. Першими в вічі впадають величезні колони на опорах круглої та квадратної форм, які тримають з вигляду важелезну споруду. Храм в плані видовженої хрестопотібної форми завершений масивним куполом еліптичної форми та двома дзвіницями по обидва боки. Барабан купола також оздоблено спареними колонами, яких є вісім пар, на осях яких встановлено 18 дерев’яних фігур домініканських святих. Вікна прямокутні, на бічних стінах можна побачити круглі вікна, прикрашені вітражами. Розірваний фронтон фасаду довершений скульптурами святих - роботи Себастіана Фесінгера.

# data[].attributes.attachment_caption
Покровський собор у Харкові

# data[].attributes.headline
Доросевич Ігор 8-А

# data[].attributes.subject
Доросевич Ігор 8-А

# data[].attributes.body
Покровський собор — цінна пам'ятка української архітектури другої половини XVII століття.
Архітектура цього храму має свої витоки у народному зодчестві України. На думку фахівців, Покровський собор майже повністю повторює українську дерев'яну тридільну церкву, і є синтезом ідей й конструкцій дерев'яного зодчества та кам'яної архітектури.
Надзвичайно легкий і стрункий, здалека собор нагадує три свічки, які стоять у ряд. Три його вежі розділені від самої землі, звужуються догори та гармонійно об'єднані у єдине ціле. До центральної восьмикутної вежі (8,5х10 м) зі сходу примикає п'ятигранний вівтар (4х6 м), а із заходу — бабинець (6х5 м). Висота середньої, найвищої частини, від землі до хреста становить 45 м.
Собор побудовано у два поверхи: знизу — зимній, теплий, храм, зверху — літній, холодний. Верхня церква майже цілком повторює нижню. Перший ярус оточено відкритою аркадою, на якій на рівні підлоги верхнього храму побудовано обхід-гульбище. Фасади собору багато прикрашені налічниками, напівколонами, карнизами. Монументальному вигляду храму відповідає вишукана краса та стрункість інтер'єру

# data[].attributes.attachment_caption
Монастир кармелітів

# data[].attributes.headline
Семіс Поліна, 8-А

# data[].attributes.subject
Семіс Поліна, 8-А

# data[].attributes.body
Монастир кармелітів босих — католицький монастир XVII століття у місті Бердичів в Україні, пам'ятка архітектури. З 1998 року Всеукраїнський санктуарій Матері Божої святого скапулярію. Для римо-католиків України є головним відпустовим місцем[1]. Санктуарій Бердичівської Богородиці знаходиться в архітектурному комплексі XV-XVIII ст., що включає стіни фортеці з вежами, прибрамний корпус та костел.Заснування та перші роки
Редагувати
Януш Тишкевич, воєвода і генеральний староста київського краю, заснував монастир кармелітів босих, як обітницю за звільнення з татарського полону. Генеральна рада у Римі 5 грудня 1628 р. прийняла та затвердила це заснування, визначаючи його як місіонерську семінарію католицької церкви. Після узгодженню всіх умов та отримання необхідних дозволів Януш Тишкевич 19 липня 1630 р. зробив запис у Люблінському трибуналі, згідно з яким свій замок та земельну ділянку у Бердичеві він віддав під костел та монастир кармелітів босих. На утримання монастиря та його ченців він одписав також село Скраглівку та прибуток від своїх маєтків на суму 1800 злотих щорічно. Заснування затвердив Богуслав Бокса Радошевський, латинський єпископ київський, у Чуднові, 10 листопада 1630 року.

2 березня 1634 р. латинський єпископ Київський Андрій Шолдрський освятив наріжний камінь під будову нижнього костелу в ім'я Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії, Св. Михаїла Архангела, Св. Івана Хрестителя та Св. Івана Євангеліста. В урочистості брав участь засновник монастиря Януш Тишкевич з дружиною Ядвігою Белжецькою, галицькою каштелянкою, та з численною родиною.
Будівництво тривало вісім років. Урочисте відкриття монастиря та освячення нижнього костелу відбулося 22 липня 1642 року. На цій урочистості засновник склав жертовний дар для нового костелу — ікону Пресвятої Діви Марії, здавна відому у родині Тишкевичів своєю благодаттю. Ікона, оточена великою шаною серед місцевого населення, засяяла новими милостями.
Монастир з боку річки Гнилоп'яті
До числа перших босих кармелітів, які прибули до Бердичева, належали отець Євстахій в ім'я Вознесіння, отець Ангел в ім'я Св. Варфоломія, отець Домінік Харбітський в ім'я Хреста, отець Маріан в ім'я Ангелів, отець Ілія в ім'я Найсвятішого Таїнства і отець Рафаїл в ім'я Св. Терези як настоятель монастиря.
У 1648 році, у зв'язку з Національно-визвольною війною під керівництвом Богдана Хмельницького в Україні, кармеліти, покидаючи Бердичів, вивезли до Львова образ Матері Божої. Протягом 73 років ікона перебувала у монастирі сестер кармеліток босих, аж до року 1721.
У 1663 р. ченці повернулися до Бердичева. Коли вони відбудували понищений монастир, у 1684 році їх вигнали силою спадкоємці Януша Тишкевича. І лише декретом Люблінського трибуналу 1717 року було наказано власникам Бердичева віддати ченцям відібрану власність та відшкодувати завдані збитки. У той же період часу кармеліти знову відбудували монастир та повернули до Бердичева чудодійний образ Матері Божої. Відбудовою монастиря керував архітектор Григорій Тарнавський (помер 25 березня 1737 р. та був похований у склепі костелу).

# data[].attributes.headline
Зайцев Артем 8-А

# data[].attributes.subject
Зайцев Артем 8-А

# data[].attributes.body
Архикатедральний собор святого Юра УГКЦ розташований на Святоюрській горі та є перлиною української пізньої барокової архітектури. Завдяки розташуванню, його помітно з більшості оглядових майданчиків у Львові, як-то: Ратуша, Високий Замок, вежа церкви Ольги і Єлизавети. Наприкінці 90-х Собор Юра був внесений до переліку Світової спадщини ЮНЕСКО, разом з історичним центром Львова. Архітектурний комплекс храму включає в себе не лише собор та дзвіницю, а й Митрополичу палату, мури, Митрополичі сади, споруди капітули тощо. За однією з версій істориків, у кінці 13 століття король Лев заклав у цьому місці дерев’яний храм, присвячений святому Юрієві. На цій території також була і є печера, де колись жили ченці.Церкву на Святоюрській горі відновлювали, як мінімум, двічі. Уперше – після пожежі внаслідок нападу на Львів польського короля Казимира ІІІ у 1340-му році; і вдруге – з осені 1744 до 1780 року, з ініціативи митрополита Атанасія (Шептицького). Тоді ж Собор набув більш сучасного вигляду. Над будівництвом нового храму у 18 столітті працювало багато відомих людей: родина Шептицьких, німецький архітектор Бернард Меретин і Мартин Урбанік, зодчий Клеменс Фесінґер, меценат Юзеф Потоцький. Першою незаперечною історичною згадкою про церкву Юра вважають 1341 рік. Ця дата разом із написом "В літо 6849-те соліян бисть колокол сей святому Юрію при князі Димитрії ігуменом Євтимієм" збереглася на княжому дзвоні, що є у сучасній дзвіниці Собору. Із 17 ст. на площі біля храму часто влаштовували січневі та травневі ярмарки. Зараз у Львові намагаються відновити цю традицію, поруч з організацією Різдвяних і Великодніх міських ярмарків. Із 1673 року до Собору привезли чудотворну ікону Пресвятої Богородиці з Теребовлі, яку з ініціативи єпископа Йосипа Шумлянського помістили в нову на той час Покровську каплицю. У 17 столітті при монастирі діяли братська і кирилична друкарні. У останній видали такі важливі твори: "Метрики" і "Псалтир" (1688), а також “Ірмологіон” (1700) – це була перша книга в Україні, яку видали з використанням нотного шрифту. Архітектурний ансамбль Собору багатий на скульптурні композиції. Так, Михайло Філевич свого часу створив постаті святих (символ Римської і Грецької церков), скульптури "Віри" та  "Надії". Семен Стажевський розмістив свого святого Онуфрія в печері, а галицький майстер скульптури – Іоанн Пінзель – виготовив постаті митрополитів Атанасія і Лева і Юрія-Змієборця, що прикрашають фасади Собору. Крипта храму слугує місцем поховання відомих постатей, зокрема, Патріарха Й.Сліпого, Митрополита А. Шептицького і Кардинала Любачівського. У 1990-х роках археологи знайшли у крипті Собору св. Юра унікальні речі, датовані 17 – 19 століттями, а також останки князя Ярослава Осмомисла. Згідно з історичними джерелами, їх таємно перевіз із Успенського собору у Крилосі доктор Ярослав Пастернак перед Другою світовою війною.

# data[].attributes.headline
Завдання для учнів

# data[].attributes.subject
Завдання для учнів

# data[].attributes.body
Обрати будь-який архітектурний об'єкт доби українського бароко, додати зображення і опис об'єкта. Підписати своє прізвище або декілька, якщо працюєте парами.

# data[].attributes.headline
Найбільший сплеск у 

# data[].attributes.body
Найбільший сплеск у розвитку української культури після княжої доби припав на 17–18 ст. Це період величних козацьких походів, національно-визвольної війни, Гетьманщини та доби Руїни. Саме в цей час наші предки залишили по собі чудові пам’ятки архітектури.
Для барокових споруд притаманні нагромадження оздоб, багато ліпнини та грандіозність.

# data[].attributes.attachment_caption
Свято-Михайлівський Золотоверхий монастир

# data[].attributes.headline
Блощинська Вероніка, 8-Б

# data[].attributes.subject
Блощинська Вероніка, 8-Б

# data[].attributes.body
Свято-Михайлівський Золотоверхий монастир — діючий православний монастир на честь Архангела Михаїла в Києві, кафедральний собор Православної церкви України.

Оригінальний храм спорудили в 1108–1113 роках за правління онука Ярослава Мудрого київського князя Святополка Ізяславича. Хрестово-купольний шестистовпний храм з трьома навами та одним позолоченим куполом.

# data[].attributes.attachment_caption
Андріївська церква

# data[].attributes.headline
Басараб Артем, 8-б

# data[].attributes.subject
Басараб Артем, 8-б

# data[].attributes.body
Православна церква на честь Святого Андрія у стилі бароко, пам'ятка архітектури та монументального живопису XVIII ст. світового значення у Києві, споруджена за проєктом видатного архітектора Бартоломео Растреллі. Входить до складу Національного заповідника «Софія Київська». Церкву запропоновано внести до списку Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. 18 жовтня 2018 року Верховна Рада України ухвалила закон «Про особливості користування Андріївською церквою Національного заповідника «Софія Київська» (№ 9208), на підставі якого Андріївська церква передана у безоплатне користування Вселенському патріархату, і у ній облаштована Ставропігія Константинопольського патріархату, при цьому церква й надалі залишається музеєм у складі Національного заповідника «Софія Київська»

# data[].attributes.attachment_link.title
300px-Андріївська_церква_DJI_0176

# data[].attributes.attachment_caption
Іллінська церква

# data[].attributes.headline
Русаков Леонід, 8-Б

# data[].attributes.subject
Русаков Леонід, 8-Б

# data[].attributes.body
Православний храм  у селі  Суботів Чигиринського району  збудована у 1653  році за наказом гетьмана Богдана Хмельницького як родова церква-усипальниця.
Церква збудована в стилі раннього українського бароко має оборонні риси . Складена з каміння і цегли, однонавова, з гранчастою шестистінною апсидою. Накрита двосхилим дахом із заломом. Фасади пам'ятки вирішені лаконічно: їх кути закріплені пілястрами, в стінах — невеликі вікна в глибоких амбразурах і уступчасті ніші. Фасад увінчує розкрепований карниз, фриз і підфризовий валик. Західний фасад завершений двоярусним фігурним фронтоном виразного малюнку з волютами, розчленований карнизами і прикрашений сонечками на постаментах. По центру фронтон розділений пілястрою, в першому ярусі розміщені декоративні ніші, у другому — ключевидні бійниці в амбразурах. Хори підтримуються аркадою на двох опорних стовпах, і розкриваються в наву другим ярусом аркади. Хід на хори влаштований в товщі західної стіни.

# data[].attributes.attachment_link.title
100px-Іллінська_церква_із_дзвіницею,_Суботів

# data[].attributes.attachment_caption
Софійський собор

# data[].attributes.headline
Клочко Софія, 8-б

# data[].attributes.subject
Клочко Софія, 8-б

# data[].attributes.body
Софія Ки́ївська — визначна пам'ятка історії та архітектури України, розташована на Софійській площі міста Києва. Збудований у 1011–1018рр. роках київським князем Ярославом. Названий на честь Святої Софії. Мав статус катедрального собору. З перервами був резиденцією київських митрополитів (православних та унійних). До XIII століття використовувався як головна церква Київської Русі, місце поховання великих князів київських. При соборі велося літописання, була створена перша бібліотека. Занепав у XIV столітті. Відновлений стараннями митрополита Петра Могили і гетьмана Івана Мазепи. Був головним храмом Софійського монастиря (з 1638). Складова Національного заповідника «Софія Київська» (з 1934). Поєднує візантійський і бароковий архітектурні стилі. Одна з небагатьох уцілілих споруд часів Русі. Пам'ятка української архітектури та монументального живопису XI—XVIII століть. Об'єкт Світової спадщини ЮНЕСКО (1990).

# data[].attributes.attachment_caption
Покровський собор

# data[].attributes.headline
Силаєва Мілана, 8-Б

# data[].attributes.subject
Силаєва Мілана, 8-Б

# data[].attributes.body
Силаєва Милана

Кам'яна будівля Покровського собору булf побудована козаками за межами тодішніх кордонів фортеці, поблизу її північної стіни, в1689-му замість дерев'яної Покровської церкви (відомої ще з 1659 року). У тому ж 1689р. храм
освячений митрополитом Авраамом.

У 1726 у з ініціативи єпископа Білгородського Єпіфанія Тихорського і генерал-губернатора Слобідської України князя Михайла Голіцина був заснований Свято-Покровський чоловічий училищний монастир з харківським колегіумом першим вищим навчальним закладом на
Лівобережжі. Покровська церква при цьому з 1729 а стала монастирською і коллегіумсько.

Храм відремонтували, прикрасили і забезпечили
церковним начинням.
У 1732-му на дзвіниці встановили дзвін вагою 1,6 тонни.

# data[].attributes.attachment_caption
Георгіївська церква Видубицького монастиря в Києві

# data[].attributes.headline
Коваль Марія 8-А

# data[].attributes.subject
Коваль Марія 8-А

# data[].attributes.body
Ще однією бароковою окрасою Києва є Георгіївська церква. Собор виник на зламі 17–18 століть. Основним меценатом будівництва виступив стародубський полковник М. Миклашевський. Георгіївську церкву Видубицького монастиря вважають хрестоматійним прикладом українського бароко. Особливістю цього архітектурного стилю є те, що храм однаковий з усіх боків, і це викликає враження, наче будівля весь час повертається навколо своєї осі.

# data[].attributes.attachment_caption
СПАСО-ПРЕОБРАЖЕНСЬКИЙ СОБОР В ІЗЮМІ

# data[].attributes.headline
Ген Домініка 8-А 

# data[].attributes.subject
Ген Домініка 8-А 

# data[].attributes.body
Другий найстаріший храм Слобожанщини, що зберігся. Його побудували на кошти полковників Костянтина Донця та Федора Шидловського. На стінах храму до 1919 року висіли трофеї, отримані Ізюмським полком у військових походах з 1686 року (переважно турецькі). У храмі зберігалися Євангеліє та риза, подаровані Петром I після відвідин Ізюма у травні 1709 р. Був тут Олександр I… На початку XX в. архітектор М. Ловцов (автор харківського Благовіщенського собору) перебудував собор, додав цибулини та кокошниками. У 1953-1954 pp. його постаралися відновити в оригінальному вигляді, прибравши пізніші надбудови, але, на жаль, також спотворивши початкові пропорції.Під час обстрілів Ізюма у 2022 р. собор був пошкоджений і частково втратив скління.

# data[].attributes.headline
Бондаренко Софія 8-А

# data[].attributes.subject
Бондаренко Софія 8-А

# data[].attributes.body
Києво-Печерська лавра – православний монастир, заснований у 1051 р. монахами Антонієм і Феодосієм поблизу Києва. В ХІ ст. монастир став центром розповсюдження і затвердження християнства у Київській Русі. У ХІІ ст. монастир отримав статус «лаври» – головного великого монастиря.Києво-Печерська лавра зіграла важливу роль у розвитку давньоруської культури, вона була центром літописання. Тут перекладалися на церковнослов’янську мову і переписувалися твори іноземних авторів. У лаврі працювали відомі літописці –Нестор, Никон, Сильвестр. У ХІІІ ст. було укладено „Києво-Печерський патерик” – важливе джерело історії Києва.

# data[].attributes.attachment_caption
Свято-Преображенська церква в Сорочинцях

# data[].attributes.headline
Паршин Артем, 8-А

# data[].attributes.subject
Паршин Артем, 8-А

# data[].attributes.body
Унікальність церкви видно неозброєним оком. По-перше, вона підкреслено пірамідальна, отже буквально рветься в лагідне полтавське небо. По-друге, її архітектурні об’єми начебто грають, перетікають одне в одне, надаючи споруді вигляду ледь не живої істоти. По-третє, — своєрідний зовнішній декор, виконаний у так званому «рушниковому» стилі. Настінна ліпнина увібрала в себе кращі здобутки українського бароко. Здається, усі українські квіти зібрані на стінах церкви — від скромних нагідок до розкішних мальв та соняхів

# data[].attributes.attachment_caption
Свято-Михайлівський Золотоверхий монастир

# data[].attributes.headline
Кондратенко Давид 8-А

# data[].attributes.subject
Кондратенко Давид 8-А

# data[].attributes.body
Свято-Михайлівський Золотоверхий монастир — діючий православний монастир на честь Архангела Михаїла в Києві  , кафедральний соборПравославної церкви України.
Оригінальний храм спорудили в 1108–1113 роках за правління онука Ярослава Мудрого  київського князя Святополка Ізяславича. Хрестово-купольний шестистовпний храм з трьома навами та одним позолоченим куполом. На початку XX ст. храм — семикупольний. У 1930-х роках був зруйнований більшовиками, відтворений у 1997—1998 роках. Михайлівський Золотоверхий собор збудовано з каміння і цегли-плінфи на вапняно-цем'яковому розчині технікою «мішаної кладки» з використанням голосників у пазухах склепінь. Стіни собору прикрашали мозаїки  і фрески. Був одним з найбільших монастирів Стародавнього Києва .
На території монастиря розташовуєтьсяКиївська православна богословська академія, церква святого апостола і євангеліста Іоана Богослова ,дзвіниця , а також Музей історії Михайлівського Золотоверхого  монастиря , розташований у дзвіниці та корпусі Варваринських келій .
Церква архистратига Михаїла слугувала родовою усипальнею князів Ізяславичів.
За Рейнольдом Гайденштайном, королева Анна Ягеллонка  сприяла будівництву храму в Кракові , для якого взірцем був Михайлівський Золотоверхий собор Києва.

# data[].attributes.headline
Міняйло Сергій 8-А

# data[].attributes.subject
Міняйло Сергій 8-А

# data[].attributes.body
Храм мурований, хрещатий, дев'ятидільний. Рамена завершено напівкруглими ризалітами. Всередині чотири опорні стовпи несуть систему склепінь і п'ять бань, поставлених по діагоналі (як у давньоруських храмах). Витончений ліпний декор стін поєднує форми бароко, рококо і класицизму.
Собор двоярусний. На першому ярусі знаходиться «тепла» церква Адріана і Наталії — усипальниця Розумовських. На другий ярус (власне собор) з трьох боків ведуть напівкруглі ганки з відкритими колонадами, завершені наметовими верхами.
Майстерне використання засобів живопису, скульптури і архітектурних форм створюють урочистий і святковий образ.
Поруч із будівлею собору розташована чотириярусна дзвіниця.
Взагалі, крім собору у храмовий комплекс входить дзвіниця й споруда полкової канцелярії.