# data[].attributes.headline
Юрій Андрухович: Це буде вісім з половиною історій про уявних і справжніх негідників

# data[].attributes.subject
Юрій Андрухович: Це буде вісім з половиною історій про уявних і справжніх негідників

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бесіда з Юрієм Андруховичем відбулася на останньому "Книжковому Арсеналі", а саме 18-го травня. Якраз був четвер. Це уточнення важливе, оскільки саме у четвер ЮА нічого не їсть, навіть трісочки, лише п'є рідину. В одній із кнайп "Арсеналу" пропонувалася кава і міцні спиртові наливки - вони цілком підпадали під визначення рідини. Було помітно, що відповіді ЮА незабаром після чаркування ставали доволі відвертими, наближаючись часом до несподіваних одкровень, а потім поволі входили в інше русло, де більше таємниць і натяків. Які з цих відповідей одні, а які - інші? Читачі, поза сумнівом, легко в цьому розберуться. - Давайте почнемо із загальних відомостей: скажіть назву роману, коли і де вийде?
- Книжка вийде в Meridian Czernowitz, це була моя обіцянка Святославу Померанцеву ще з часу видання "Лексикону інтимних міст" 2011 року. Робочою назвою довгий час була "Негідники". Нова назва склалася вже на 90%, але я не хотів би ще її розголошувати, поки не переконаюся на всі 100 (на момент публікації цієї бесіди Юрій Андрухович визначився з назвою роману вже остаточно - "Коханці Юстиції" - авт.). Книжка матиме підзаголовок "Історичний роман у восьми з половиною серіях". Сподіваюся, вона з'явиться наприкінці грудня цього року.
- Мене не зрозуміють читачі, якщо я не згадаю про Фелліні.
- Так, тут певна гра з фільмом Фелліні ("8½" - трагікомедійний фільм Федеріко Фелліні 1963 року, - ред.) , який з'явився у нього в період усіляких криз. По-перше, Фелліні вважав його своїм напівфільмом, а по-друге, оскільки довго не міг знайти назву, то просто дав порядковий номер, до того у нього вже було відзнято вісім фільмів. Я не хочу цим натякнути, що моя майбутня книжка якась там кризова. Вона писалася протягом 27 років. Це, власне кажучи, збірка оповідань, хтось, певно, це й побачить. Я готовий і таку версію сприйняти, але насправді вважаю, що протягом останніх років ці тексти перетворилися на роман. Тобто механістичне збирання й накопичення історій переросло в якусь наскрізну історію або принаймні тему.
- Як все почалося?
- Перше оповідання я написав у Москві на тих же ВЛК (Вищі літературні курси при Літературному інституті ім. М.Горького - авт.) у 90-му році, це було за лічені місяці до мого першого роману "Рекреації". Утім, коли створювався перший текст нинішньої книги, я ще не знав, що буду писати "Рекреації", ще не було такої ідеї. Це були мої перші спроби в прозі. На той час я вже був начебто визнаний серед поетів, і в мене було сім армійських оповідань, які начебто теж мали непоганий розголос. А тут я вирішив щось інакше зробити - якесь параісторичне оповідання, з цього все і почалося.
- А коли ви написали найостанніший за часом текст?
- Зовсім недавно, наприкінці березня. Я завершував його в потягу з Франківська до Одеси. Не очікував, що так станеться, оскільки в потязі волію не працювати, хіба що перечитувати вже готове і якісь там вносити зміни, шліфувати, дошліфовувати. І от я так втягнувся в процес, що раптом відчув: я вже знаю, як це закінчити. І так, власне, й сталося.
- Скажіть, а чого у цьому романі немає? Чого там не варто шукати?
- Це доволі нетрадиційний твір - у тому сенсі, як він народжувався, виникав. Протягом усіх цих років я був під впливом різних речей, настроїв, тенденцій... Усі прозаїки знають, що роман - це певний цілісний етап життя; він може відходити, повертатися, але тим не менш. У будь-якому разі можу сказати, що у ньому немає діалогів в традиційному сенсі - він написаний увесь час через оповідача, як переказ, а не як прямо переданий діалог. Якщо десь з'являється пряма мова, то вона вкраплена всередину, в лапках. Немає ефекту присутності оповідача на місці події, це все-таки щось історичне, це хроніки. Любов і смерть там є, всюди. В центрі кожного розділу постає чоловіча постать, але десь обов'язково з'являється і супутниця.
- Наприкінці "12 обручів", яку дехто з критиків називає останньою вашою суто прозовою книжкою, ви нарікали, що вона важко далася. Чи легко писалося цього разу?
- Переважно легко, але тут була зовсім інша метода, яку я застосовую радше в есеїстиці. Цього разу, за винятком двох перших розділів, я значно довше працював над так званою розробкою: відбирав матеріал, збирав довідки, вибудовував за пунктами послідовність. Відповідно, коли я сідав уже, власне, писати, то переді мною лежав фактично готовий конспект. Але найцікавішими, звісно, були ті несподіванки, які неможливо було врахувати в конспекті. Скажімо, коли герой щось таке витворяв, що я не міг передбачити. Мушу сказати, що ці підготовчі етапи з розробкою були інформативно захопливі й цікаві, а натомість сам процес писання, коли в тобі вже тижнями дзвенить це перше речення, перетворювався на насолоду.
- Де переважно писався роман? У Франківську, польському готелі чи німецькому лісі?
- Писався роман де завгодно, перший розділ ще в Москві часів СРСР, останні - більшою мірою у Франківську. Я практично повністю використав для цього минулу пізню осінь й зиму, бо у мене не було майже ніяких поїздок. Я засів удома і полюбив писання вдома. Відколи років тому з десять у мене вдома з'явилася мансарда, а в ній моя комірчина з робочим столом, це стало моїм улюбленим на світі місцем, де мені найкраще пишеться.
- Як би ви визначили жанр свого роману?
- Все ж таки історичний. Хоча перший з текстів я б назвав параісторичним. Що я маю на увазі? Кожен з героїв мав мені зустрітися, я не вигадував їх. А це означає, що він - реальна постать, яка жила чи то в 17-му, чи то в 19-му, чи то 20-му столітті, і вона щось реально вчинила, вчудила, і по цьому залишилися сліди в якихось судових паперах, хроніках. Мені іноді вистачало півречення згадки, все інше я розвивав. Але це означало досить-таки багато власне пошукової роботи.
- Мені це трішки нагадує розділ про Антонича з "12 обручів".
- За своїм характером мій вигаданий Антонич міг би до цієї книжки увійти, бо це теж свого роду альтернативна історія. По-іншому кажучи, я щоразу проводжу своє постфактум приватне розслідування, пов'язане з певною реальною особою, а це означає, що я завжди шукаю якихось чинників, які проллють зовсім інше світло на розуміння цієї ситуації, цієї історії.

Ну і наскрізним мотивом в романі є несправедливість органів справедливості, несправедливість юстиції. У кожному розділі герой сприймається всіма навколо як абсолютно унікальний, крайній, закінчений злочинець, грішник, негідник. І ось мої розслідування покликані познаходити такі фактори, такі можливості для нього, щоб він постав у зовсім іншому світлі. Тобто ніхто з героїв не святий, вони всі справді грішні, подекуди злочинці, але я знаходжу завжди якесь високе виправдання (чи в міру високе), чому так з ними відбулося.
- А географія ваших героїв?
- Це тільки Галичина. Але Галичина в тому широкому, історичному сенсі Австрійської імперії, де є і Львів, і південно-східна теперішня Польща. Щодо часу, там є два розділи з 17-го століття - то це ще Річ Посполита. Діапазон у часі - з першої половини 17-го сторіччя по 70-ті роки 20-го. Тобто останній розділ - це напівісторія, восьма з половиною, і вона вже така дуже автобіографічна. Вона єдина, де я не працював з жодними архівними чи загалом історичними джерелами.
- Якісь суто письменницькі завдання ви ставили перед собою?
- Тут я мушу згадати мого київського друга - архітектора Вадима, який мені цю ідею з числом підказав. Ще в 2013-му році, незадовго перед Майданом, він почав розпитувати, що там у мене з новою книжкою. Я відповів, що це книжка, яку я не можу написати, як мені хочеться, бо мушу дочекатися появи кожного героя, який має мені десь випадково трапитися.

Другий момент, кажу йому, я розумію, що це мусить бути збірка історій, але ще не знайшов числа, скільки їх має бути. Одинадцять? Ну в мене вже було число сто одинадцять. Сім? Банально. Дев'ять? Банально. Десять взагалі ні в які ворота не лізе! А він каже: а вісім з половиною? І це тоді постало переді мною як певний творчий виклик: а як написати половину історії?
- А загалом історій могло бути більше?
- Так, я міг би працювати над романом через концепцію, скажімо, дванадцяти апостолів, і ще кілька років чекати, поки героїв аж дванадцять назбирається. Тобто дванадцять найбільших злочинців, грішників. Але це було би блюзнірство, так? До речі, я тепер думаю, що можу з роками назбирувати наступних таких героїв - вони ж невичерпні, так? - і вигадувати з іншими персонажами абсолютно інші історії, продовжуючи цю лінію. Мені здається, я знайшов щось абсолютно своє - жанр, який мені відповідає: поєднання моїх особистих фантазій і польотів з дуже конкретною документалістикою.
- Як часто ви заглядали до Google під час роботи над цим романом?
- Google, Вікіпедія, так. Але це був найпочатковіший етап, щоб через найдоступніші джерела знайти шляхи до справжніх, рідкісних. Тут вже треба було йти по фахівцях, консультуватися, звертатися до архівів. Деякі з моїх героїв не могли б виникнути без архівів. Львівський обласний державний архів, наш Франківський, дуже цікавий є архів у Софії Київський, що прив'язаний до Музею літератури і мистецтва.
- Зараз весь інформаційний простір буквально просякнутий політико-ідеологічними суперечками. На ваш текст це якось вплинуло?
- Вплинуло. Безумовно, вплинуло. Якщо, скажімо, порівнювати текст 90-го року з моїм передзавершальним - найбільшим за обсягом, написаним у цьому році, - то це, звичайно, дуже відчутно. Ідеологічні речі зразка 90-го року дуже ігрові: постмодернізм у розквіті, Бахтін, передчуття швидкого і легкого розпаду Радянського Союзу, зміни часів. А цей останній я бачу все-таки як трагічний текст, читач не буде там вибухати сміхом, зовсім. А читаючи перший, буде, сподіваюся, сміятися.
- Персонажі зазвичай більш аморальні, ніж автори. У вас є межа, за яку ви не заходите навіть у художньому творі?
- Я проти існування такої межі. Але мабуть, на практиці я про якусь таку межу знаю. Головним чином мені завжди йдеться про те, щоб мимоволі чимось не поранити близьких людей, яких я люблю. Коли щось від них беру і вони себе впізнають, а їм це буде боляче, то волію це залишити поза текстом.
- Якщо ви чимось і зловживаєте у творі, то що це?
- Певно, зловживаю густими абзацами. Оскільки діалогів у мене немає, відповідно, книжка вимагатиме від читача більшої зосередженості. Я маю надію, що попри мінімум абзаців і суцільний текст книжка буде затягувати. Мені цікаво проекспериментувати з цим, чи будуть люди казати, що це легке чтиво, чи що крізь нього неможливо пробитися. Думаю, що в різних розділах це буде по-різному - побачимо.
- Сервантес пародіював лицарські романи, Маркес своєю іронією заперечував безвихідну тугу Кафки. Що у вас? З ким з колег дискутуєте?
- Я не наважився б ні з Кафкою, ні з Сервантесом, ні з Маркесом дискутувати, але в кожному разі мені всі названі письменники дуже близькі. Думаю, я мимоволі щось у них запозичав. Скажімо, Кафка мене захоплював і захоплює "Процесом". У мене, власне кажучи, теж суцільні "процеси". Для мене якимось джерелом натхнення був оцей кафкіанський німецько-бюрократичний стиль, який він розвинув до віртуозності, коли насправді нудний текст, нудна книжка стає захопливою внаслідок цього. Авторське задоволення при писанні я отримував від перенесення в інші площини судового мовлення, при тому не списуючи з нього.
- Чим вас здивував ваш новий роман?
- Тим, що він виявися романом. Мала бути збірка оповідань.
- Під час написання роману чи траплялися у вашому житті якісь незвичні або містичні речі, що мали б якийсь зв'язок з текстом?
- Незвичні, містичні речі... тут ми промовчимо. Вони на те й містичні.
- Чи є якась річ, що асоціативно пов'язана з цим текстом? Можливо, предмет, вірш, алкогольний напій, сон?
- Однієї такої речі немає через тривалий проміжок у часі. Але мені пригадується ситуація минулої осені: сьому історію я дуже довго не міг знайти - не міг зустріти свого героя, а мені обов'язково було потрібне 19-те сторіччя. І ось я мав півтори години вільного часу в Берліні: відкрив планшет, почав у чомусь копирсатися - і тут він мені трапився, і в мені моментально склалася ця історія, і я відразу замовив келих вина, щоб відсвяткувати цю не видиму іншим подію.
- Колись ви сказали: "За великим рахунком література повинна до цього прагнути - одна скінченна особа переймається розумінням іншої. І це дає людям якусь силу". Новий роман доповнив це твердження, розширив його?
- Так, саме ці історії й доповнюють згадані слова. Мені дуже хочеться викликати співчуття і симпатію до кожного з цих негідників. Я вірю в таких читачів, які зрозуміють і знайдуть - як і я знайшов - виправдання для цих людей.
- Назвіть якийсь улюблений рядок з нового роману, який би міг бути його візиткою, автоепіграфом.
- Фактично таким може бути кожне останнє речення кожного з розділів. Наприклад, оце: "На тому боці вже чекали Марія й ангели".
- Іноді, ще задовго до фінальної крапки у нинішньому творі, у письменника вже виникає передчуття наступного... З вами не сталося такої пригоди?
- Два роки тому я написав п'єсу для одного швейцарського театру. Театр мені поставив дві передумови: 1) дія має відбуватися в типовому старомодному гранд-готелі десь в Альпах - естетика Томаса Манна з "Чарівною горою"; 2) головним героєм має бути піаніст цього готелю, який може грати в барі або великому салоні.

Люди приходять собі погомоніти - чай, кава, а він щось собі на тлі награває і спостерігає за ними. Власне, п'єсу я написав, театр її поставив, вона йде, але я не хочу її поки що публікувати, бо відчув - це буде передчасний постріл, адже її можна розвинути в роман. Мабуть, це буде наступний.

P.S.
- Ви не хочете ще трішки?
- Ну давайте ще по одній, бо мені скоро треба йти. Пропонуєте знову "Вишню"? А може, давайте покуштуємо щось інше? Так, давайте "Шипшину"... Якщо пити зі старих стаканчиків, то буде вишневий післясмак... Ви плящину взяли? А, так це якраз на два таких стаканчики. Ідея хороша - маленька пляшка на двох. Якраз для таких ділових зустрічей під час "Арсеналу" - автор і видавець або редактор і автор, або...
Розмовляв Олег Поляков
Сьогодні, 16 листопада, в рамках проекту "Вірші. Джаз" на сцені київського Будинку Художника Юрій Андрухович виступить з оригінальною програмою: сюїтою текстів і звуків "День Смерті Пані День".

Цього разу під джазовий супровід гурту "Сон Сови" він читатиме у власних перекладах твори поетів-бітників Лоренса Ферлінґетті, Аллена Ґінзберґа, Ґреґорі Корсо, їхнього ровесника Френка О'Гари, а також Вільяма Шекспіра і Бруно Шульца. Свої переклади письменник переплітатиме з власними віршами та уривками прози, зазначають організатори.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій андрухович

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег поляков

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Андрухович: Це буде вісім з половиною історій про уявних і справжніх негідників

# data[].attributes.attachment_link.description
Бесіда з Юрієм Андруховичем відбулася на останньому "Книжковому Арсеналі", а саме 18-го травня. Якраз був четвер. Це уточнення важливе, оскільки саме у четвер ЮА нічого не їсть, навіть трісочки, лише п'є рідину. В одній із кнайп "Арсеналу" пропонувалася кава і міцні спиртові наливки - вони цілком підпадали під визначення рідини.

# data[].attributes.headline
Текст "Коханці Юстиції"

# data[].attributes.subject
Текст "Коханці Юстиції"

# data[].attributes.headline
Рецензія "Коханці Юстиції"

# data[].attributes.subject
Рецензія "Коханці Юстиції"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ЛітАкцент - світ сучасної літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Десь на німецьких теренах (в Мюнхені, якщо бути точним) живе і грає славетний нідерландський футболіст Ар'єн Роббен. Славетний він, поміж іншого, і завдяки тому, що вже понад десять років чи не найкраще в світі вміє робити простий, але ефективний трюк: проходить по правому флангу, різко зміщується в центр і б'є по воротах зі своєї вбивчої лівої. І це знають усі: партнери по команді, захисники і воротарі суперників, і, що найголовніше, вболівальники. Знають, що бодай кілька разів за матч він спробує провернути цей фокус. І навіть при всебічній готовності інших (особливо якщо говорити про суперників) йому це вдається. Але є нюанс. І полягає він у вболівальницькому сприйнятті. Коли після такого ходу м'яч опиняється в чужих воротах, усі не можуть натішитись із того, наскільки ж вправно йому вдається. Але якщо м'яч з якоїсь причини мети не досягає, в голові навіть найвідданішого вболівальника майже точно пронесеться щось на кшталт "ну скільки ж можна".

І коли ми говоримо про такого плану характерні і дуже впізнавані словесно-ідейні трюки в контексті сучасної української літератури, ім'я Юрія Андруховича зринає в пам'яті одним із перших.

Вартісність дій атакувального гравця у футболі піддається простому вимірюванню - гол є чи голу немає. І абсолютно байдуже, які трюки і прийоми він заради цього використає. Ясна річ, вартісність праці письменника в межах окремо взятої книжки визначається значно більшою кількістю чинників, добра частка з яких доволі суб'єктивні. Але все ж спробуємо з'ясувати, чи вдалося Юрію Андруховичу забити переможний гол чи бодай провести ефектну атаку.

Без жодного перебільшення можна стверджувати, що на новий роман "патріарха сучасної української літератури" давно чекали, особливо після десяти років "великоформного" мовчання, протягом якого читачі побачили тільки дві збірки - мемуарних нарисів і есеїстики. Тож саме нового роману дуже не вистачало.

І проблеми у визначення "новий роман" почалися з першого ж розділу і слова "новий". Бо перед нами постає оповідь, у центрі якої образ, котрий з'явився ще на початку 90-х як один із персонажів поетичної збірки "Екзотичні птахи і рослини" (дещо з подальших розділів також вже існує якийсь час у інфопросторі як окремі твори). І одразу мозок починає виловлювати знайомі назви й цитати читаних чи чутих колись віршів, і від сторінок починає віяти духом чогось приємного й давно забутого, але у що часом так хочеться повернутись. Ніби забираєшся на горище, де складені старі іграшки чи просто пам'ятні речі з дитинства/юності/молодості. Вдихаєш цей запах, що оживлює спогади. І на душі стає на хвильку тепліше. Але біда в тому, що лише на хвильку. А далі починаєш все активніше помічати самоцитування, які межують із самозамилуванням (наприклад, коли вірш героя, а по факту самого Андруховича, ним же самим охарактеризовано як "шедевральний акросонет"). І надто вже голосно починає в голові лунати оте "ну скільки ж можна".

Бо гра з ностальгією і на ностальгії буває доброю, і здатна сподобатись багатьом, але не призводить до жодного руху ні в межах самого твору, ні в читацькій свідомості, окрім хіба що руху по колу. Але коли, крім цієї гри, у тексті не лишається, по суті, нічого, стає дещо прикро. А для читача, не знайомого з ранньою творчістю автора, навіть і ця гра не відбувається, і дуже важлива для сприйняття частина тексту лишається порожнім звуком (чи то пак символами).

Але навіть коли гра відбувається, лишається чимало нюансів, які лишають по собі певний присмак внутрішнього непорозуміння - і в голові читача, і в тілі самого тексту. Зокрема, це те, що можна означити як "підозра на постмодернізм": коли після описаного першого враження починає чи не всюди вбачатися можливість проґавити якусь алюзію. Що вже казати про той факт, що й сама структура роману, чи краще "роману", не що інше, як одна велика алюзія. Згодом перестаєш, звісно, зважати на такі речі, але до того моменту ставлення до тексту вже значною мірою сформоване.

З цієї підозри випливає також іще один наслідок - недовіра до фактажу, точніше, навіть до його внутрішньої стрункості. Все можна було б списати на "альтернативність" описаної історії, адже вписувати вигаданих персонажів у реальні події - практика загалом поширена. Але, скажімо, у тексті, в якому йдеться про першу половину XVII століття, згадано "кілька випущених обойм". Усе б нічого, якби до цього не було згадки, що головний герой їздить на велосипеді власної конструкції. І якби була така сама згадка про зброю власної не характерної для тієї доби конструкції, жодної претензії навіть не виникло би, бо ж тоді це просто та сама "внутрішня стрункість", а так, виходить, лишається домислювати те, що ж іще в тому світі відрізняється. Цей епізод, насправді, може, і не вартує аж такої прискіпливої уваги, однак він задає тон сприйняттю всього тексту, створює одну з тенденцій "роману".

Взагалі в плані створення тенденцій перший розділ здається ключовим. Тому, власне, і основний акцент зроблено саме на ньому. Хоча з тим самим успіхом можна було б екстраполювати чи не всі його риси, крім хіба такої активної апеляції до того, що окреслене як "ностальгія", на весь текст. За винятком розділу без номера, який позначений просто як "останній". Десь більше реальності, десь більше вигадки; десь стиль більш документальний, десь - більш художній; десь герої свідомі свого вибору, десь - жертви обставин. Але всі ключові злодії, розбишаки, харцизяки, зарізяки, зловмисники, шахраї, зрадники, перелюбники і просто малоприємні для суспільства типи - всі вони в душі поети, перейняті тим, що сам автор назвав "демоном сексу". Долі в них різні, але оця вловима спільність робить їхнє розрізнення дещо ускладненим. Крім хіба одного з головних героїв аж восьмого розділу, який за свою мотивацію і дії в одному моменті таки змушує в голові сказати "вау" і зняти віртуального капелюха. Щоправда, капелюх повертається на голову вже чи не в наступному абзаці, коли в героєві прокидається совість, і він встає в уже згаданий ряд так само різко, як і щойно замахнувся, аби вийти з нього.

Взагалі, оця "спільність" - одна з тих небагатьох речей, які змушують замислитись, чи брати у лапки слово "роман", говорячи про "Коханців Юстиції", адже такі типологічно схожі історії цілком могли би стати і просто збіркою оповідань. І, правду кажучи, так сприймати цей твір було б органічніше.

Ясна річ, кожна з історій могла і мала власну інтенцію, ідею і втілення, які можна було б аналізувати окремо. Але якщо вже пішло на те, що ми маємо щось, заявлене як "роман", то і сприйняття така книжка провокує відповідне.

Неодноразово лунали репліки про те, що цей "роман" (хай буде все ж у лапках) писався 27 років, причому з такою конотацією, ніби це його беззаперечний плюс. Однак вийшло радше навпаки - через свою внутрішню різність текст розпадається, не лишаючи по собі якоїсь цілісної картини. Це схоже на альбом музиканта на зразок "Невидане" (або "Дещо з цього видане в іншій версії"), на якому опиняються речі, які з певних причин не потрапили на інші альбоми. І останній трек із якого ніби пояснює, що це все не просто так, а з концепцією. Але про це трохи пізніше.

Якщо ж продовжити трохи музичну аналогію, то варто згадати ще одну з тенденцій, яка то тут, то там зринає у тексті. Мова про раптові і якісь геть недоречні згадки, скажімо, ютуба і акцій з гештегами "Je suis" і "MeToo". І навіть попри всю актуальність і зрозумілість для сучасних читачів, їхня поява саме у цих текстах схожа на ситуацію, коли важкий рок-гурт раптово випускає пару треків із семплами трендового колись танцювально-електронного напрямку "дабстеп".

У якийсь момент прочитання основної частини "роману" починаєш намагатися вчепитися бодай за щось, що могло би створити умовну внутрішню міфологію, що поєднала б усі історії. Але ні, вони майже до самого кінця лишаються розрізненими. І тільки мандрівний цирк "Ваґабундо", ніби через кротові нори, подорожує крізь час і простір, виринаючи в кожній історії, ніби біла нитка.

Але все ж протягом перших восьми розділів неуникно переслідувала думка, що це не все, що має бути ще щось. Щось, здатне об'єднати всі розділи у щось більш притомне, ніж монстр Франкенштейна, який вимальовувався до того. Такий собі доморощений саспенс.

І розділ, позначений як "останній", втілив цю підозру у життя більш ніж сповна. В ньому (увага: спойлер!) виявляється, що ці історії вигадані ліричним героєм (який дуже проситься на ототожнення з автором) під впливом різного штибу кримінальних історій, чутих ним у дитинстві навіть упіввуха. І от по черзі починають виринати якісь примітні деталі з попередніх історій, навпроти яких мозок сам собою ставить відповідні галочки і стрілочки: "Так, це - сюди, а це - туди". Хоча цей прикінцевий розділ читається загалом жвавіше за попередні. Можливо, цьому сприяє те, що автобіографічні речі Андруховичу завжди вдавались із якимось особливо щирим поетизмом, а це загалом просто підкупає.

І оце розкручування цілих сюжетів із якихось деталей сприймається подвійно. З одного боку, це нагадує те, як детективи відпрацьовують різні версії, щоб зрештою дрібниця за дрібницею розплутати справу; або як якась міні-історія чи навіть деталь, пропущена через призму різноманітних чуток і домислів людей, перетворюється на повноцінний сюжет. А другий бік сприйняття продиктований специфікою всього тексту, та й творчості автора загалом. Полягає він у тому, що всі вісім розділів стають схожі на вправу з письма, або, наприклад, того, як у письменника можуть народжуватись сюжети. В такому разі, за аналогією до однієї праці, назву "Коханці Юстиції" можна було б сміливо замінити на "Як писав [живий] класик".

Власне, весь попередній текст демонструє, що не лише з авторської фантазії деталі стають сюжетами. Так, в одному з розділів для головних героїв найважливішим із мистецтв є кіно: вони передивляються фільми, намагаються наслідувати персонажів і так далі. Автор декларує важливість кіно і для себе вже самою лише структурою. І водночас у "Коханцях юстиції" можна запросто впізнати і "Загадкову історію Бенджаміна Баттона", і "Безславних виродків", і в останньому розділі (знов спойлер) - "Звичайних підозрюваних".

І все ж саме останній розділ робить найбільше, аби врятувати цей "роман" і за змогою позбавити його лапок. Бо навіть монстр Франкенштейна краще хай буде зшитий білими нитками, аніж не буде зшитий жодними (хоча справжнього монстра краще взагалі ніяк не зшивати). І як би не дратувало, коли письменник у явному вигляді озвучує головну інтенцію твору, тут це виглядає несподівано доречним, оскільки дає змогу переконатись, що "Коханці Юстиції" - не просто чергова гра заради гри, від якої вже всі добряче втомилися.

"Крім того, тут багато початого й незавершеного. Ви вже зауважили критичним оком не одну деталь чи лінію, з яких нічого не розвинулось. І навіть велику літеру F Оповідач не витатуював собі на грудях у фіналі. Бо фіналу немає.

Незавершена історія перестає бути історією. Але більшість історій цього світу саме незавершені. Тобто ні, не об'єктивно незавершені. Вони незавершені для нас. Ми не можемо охопити ні початків, ні кінців, завжди перебуваючи десь поміж, на якомусь випадковому відтинку".

Зрештою, попри все (і значною мірою завдяки останньому розділу), роман "Коханці Юстиції" перетворився із геть провальної атаки, якою здавався майже весь час, хай не на переможний, але бодай на гол престижу, забитий у фірмовому стилі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Андрій Мартиненко

# data[].attributes.attachment_link.title
"Я відкриваюсь наприкінці": рецензія на книжку Юрія Андруховича "Коханці юстиції"

# data[].attributes.attachment_link.description
Десь на німецьких теренах (в Мюнхені, якщо бути точним) живе і грає славетний нідерландський футболіст Ар'єн Роббен. Славетний він, поміж іншого, і завдяки тому, що вже понад десять років чи не найкраще в світі вміє робити простий, але ефективний трюк: проходить по правому флангу, різко зміщується в центр і б'є по воротах зі своєї вбивчої лівої.

# data[].attributes.headline
"Коханці Юстиції" антидетектив Юрія Андруховича

# data[].attributes.subject
"Коханці Юстиції" антидетектив Юрія Андруховича

# data[].attributes.headline
 Навіщо читати новий роман Юрія Андруховича «Коханці Юстиції»

# data[].attributes.subject
 Навіщо читати новий роман Юрія Андруховича «Коханці Юстиції»

# data[].attributes.body
https://www.canva.com/design/DAEzu5-1DqY/7DBVr3pKzsYhUVuCfhaSWw/view?utm_content=DAEzu5-1DqY&utm_campaign=designshare&utm_medium=link&utm_source=publishsharelink
Петрухіна Аліна

# data[].attributes.headline
Критика Олег Коцарев

# data[].attributes.subject
Критика Олег Коцарев

# data[].attributes.body
Петрухіна Аліна

# data[].attributes.attachment_link.title
Коханці Юстиції | Krytyka, Олег Коцарев

# data[].attributes.attachment_link.description
Уже оформлення книжки є деконструкцією "старого стилю", коли текст супроводжують практично дослівні ілюстрації з цитуванням конкретних епізодів. Нереалістичність ілюстрацій і певна несподіваність обраних фраґментів додають пародійного настрою. А сам твір Андрухович поділив на "вісім з половиною серій" - дев'ять окремих квазидетективних історій, на перший погляд, нічим між собою не пов'язаних.

# data[].attributes.headline
Андрухович Юрій Ігорович

# data[].attributes.subject
Андрухович Юрій Ігорович

# data[].attributes.body
https://www.canva.com/design/DAEzupotNx8/shD3UPV-DO5KLA-sCGsEzQ/view?utm_content=DAEzupotNx8&utm_campaign=designshare&utm_medium=link&utm_source=publishsharelink
Петрухіна Аліна

# data[].attributes.body
https://www.canva.com/design/DAEptFF2sf4/BC-L_2hBXpuHP8YRrVanLQ/watch?utm_content=DAEptFF2sf4&utm_campaign=designshare&utm_medium=link&utm_source=sharebutton

# data[].attributes.attachment_link.title
коханці юстиції

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this 1080p designed by Мария Сапрыкина.