# data[].attributes.attachment_link.title
Faktaboks fra Fokus 3_ Årsager til de socialistiske systemers fald

# data[].attributes.attachment_link.title
Palle Roslyng-Jensen_ ”Vi vandt den kolde krig” - og andre forklaringer på den kolde krigs  ophør! (Noter nr. 163, december 2004) - Uddrag

# data[].attributes.attachment_link.title
Tidslinje over Sovjetunionens kollaps (JP.dk)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The HBO mini-series "Chernobyl" takes a dramatic look back at the 1986 nuclear disaster. At the Chernobyl nuclear power plant in Ukraine, then a part of the Soviet Union, a reactor exploded, resulting in at least 32 deaths in the immediate aftermath. People who lived nearby were forced to evacuate, never to return. Hundreds of square miles surrounding the reactor are still off-limits.

But how accurate is the mini-series? Adam Higginbotham, author of the new book "Midnight in Chernobyl," (which is published by Simon & Schuster, a division of CBS), told CBSN the production design is "extraordinary."

For example, there is one scene where workers shovel pieces of radioactive debris and throw it off a roof into the remains of the reactor. Higginbotham said that scene looks like it was shot based off of documentary footage from the time.

"They were timed for the amount of time they could be out there, in seconds, to limit their exposure to what at the time was regarded as safe as it could be," Higginbotham said. Some workers exposed to lethal doses of radiation. And global health officials say thousands of people have developed cancers related to the accident in the decades since.

Officials have also been portrayed as unconcerned. Higginbotham said that's true because they were "extremely reckless" with radiation exposure. There were also disagreements about what to do in the aftermath of the explosion. Soviet officials did not tell the world what had happened until scientists in other countries detected a spike in radiation.

But HBO's "Chernobyl" is still a drama, so parts are fictionalized. One character who was invented for the show, Ulana Khomyuk (played by Emily Watson), is portrayed as a whistleblower. Higginbotham said there simply was no need to "uncover the truth" - it was known.

"In reality, so many nuclear scientists knew all along that there were problems with this reactor - the problems that led ultimately to an explosion and disaster," Higginbotham said.
"Chernobyl" airs Mondays at 9 p.m. ET on HBO.

First published on June 3, 2019 / 4:20 PM

© 2019 CBS Interactive Inc. All Rights Reserved.

Popular

Puerto Rico hit by Tropical Storm Karen

Tropical Storm Karen drenched the U.S. Virgin Islands on Tuesday as it bore down on an earthquake-shaken Puerto Rico still scarred by a hurricane two years ago. Heavy squalls were expected to hit some areas of the U.S. territories overnight as the storm moved slowly over the region and headed to open waters. CBSN New York reports.

# data[].attributes.attachment_link.title
Chernobyl disaster: How accurate is the HBO series?

# data[].attributes.attachment_link.description
The HBO mini-series "Chernobyl" takes a dramatic look back at the 1986 nuclear disaster. At the Chernobyl nuclear power plant in Ukraine, then a part of the Soviet Union, a reactor exploded, resulting in at least 32 deaths in the immediate aftermath. People who lived nearby were forced to evacuate, never to return.

# data[].attributes.headline
HBO: Chernobyl: "Please Remain Calm" (HBO, episode 2)

# data[].attributes.subject
HBO: Chernobyl: "Please Remain Calm" (HBO, episode 2)

# data[].attributes.attachment_link.title
Ambassadør Novikovs analyse af USA's udenrigspolitik

# data[].attributes.body
Fremstillingsmateriale

# data[].attributes.body
Vurderende materiale: Historiebrug

# data[].attributes.attachment_link.title
Horisont (12. sep. 2016): Kampen om Ruslands historie

# data[].attributes.body
Vurderende materiale: Historiebrug

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Selv om diktatoren Josef Stalin var skyld i millioner af menneskers død, iscenesættes han af Ruslands præsident Putin som en helt i en nationalistisk fortælling om den stærke, autoritære leder

Surgut i Khanty-Mansijsk-distriktet i det vestlige Sibirien er mest kendt for den olie og gas, der udvindes i store mængder i området. Men nu er den afsides beliggende by blevet det seneste symbol på den kamp, der udkæmpes om Ruslands historie.

I sidste måned rejste den nationalistiske bevægelse Russkij Dukj en buste af den sovjetiske diktator Josef Stalin på Ob-flodens bred. Få hundrede meter borte står et træskilt med teksten: "På dette sted skal der rejses et mindesmærke over ofrene for Stalins undertrykkelse."

Stalin gør comeback som national helt i Rusland, og Surgut er langt fra det eneste symptom. En halv snes Stalin-statuer er blevet rejst i Rusland, og en pressionsgruppe forsøger at få byen Volgograds navn ført tilbage til Stalingrad, som byen hed indtil forsøgene på afstalinisering i slutningen af 1950'erne.

Biografier og udstillinger til forherligelse af Stalin florerer i Moskva. Og det, russerne husker om den tidligere så frygtede leder, er ikke først og fremmest de to til tre millioner, der døde i Gulag-lejrene. Ej heller de 1,5 millioner ofre for de store udrensninger mellem 1936 og 1938 eller de mellem seks og otte millioner døde under den store hungersnød i Ukraine.

Russerne foretrækker i stigende grad det stolte billede af Stalin som sejrherren i Anden Verdenskrig og grundlæggeren af den sovjetiske stormagt.

"Der er stadig ikke konsensus omkring vurderingen af Stalin og hans rolle i den russiske historie," konkluderer det russiske analyseinstitut Levada Center på baggrund af en meningsundersøgelse, som blev offentliggjort i marts i år.

Undersøgelsen viser, at det positive syn på Stalin som en stærk og modig leder vinder frem, mens mindet om den brutale tyran er på retur.

20 procent af russerne ser således Stalin som "en klog og vis leder, der førte Sovjetunionen til storhed og rigdom" mod 14 procent i en lignende undersøgelse i 2007. I en undersøgelse fra 2013 gennemført for den amerikanske forskningsinstitution Carnegie Endowment for International Peace svarede 47 procent af russerne, at de var enten fuldstændigt enige eller overvejende enige i dette synspunkt.

Lige omvendt er det gået med den vurdering, at "Stalin var en grusom, umenneskelig tyran, der myrdede millioner af uskyldige mennesker." Opbakningen til dette synspunkt er faldet fra 29 til 21 procent af de adspurgte.

"Sovjetunionen og siden Rusland har aldrig taget et rigtigt opgør med Stalin. Alle lejligheder til at tage livtag med arven efter Stalin er blevet forpasset, og det fører i dag til selvmodsigende svar i meningsmålingerne, hvor russerne på den ene side ser ham som en tyran og på den anden som en helt," siger Thomas de Waal, seniorforsker ved Carnegie Endowment og en af forfatterne til rapporten "The Stalin Puzzle" fra 2013.

Det første forsøg på at gøre op med Stalins forbrydelser var den afstalinisering, som blev indledt af hans efterfølger, Nikita Khrusjtjov. I den såkaldte "hemmelige tale" ved den 20. partikongres i februar 1956 fordømte han personkulten og Stalins værste forbrydelser. Stalin-statuerne blev i vid udstrækning fjernet.

Alexandr Solzjenitsyn fik lov at udgive bogen "En dag i Ivan Denisovitjs liv" i 1962 om livet i Gulaglejrene, og i 1961 blev Stalins lig fjernet fra Lenin-mausolæet på Den Røde Plads. Men det blev kun flyttet nogle få meter væk, til en anden grav på Den Røde Plads.

"Khrusjtjov vaklede i afstaliniseringen og tog ikke afstand fra de økonomiske fejltagelser som for eksempel tvangskollektiviseringen af landbruget, planøkonomien og tvangsindustrialiseringen af Sovjetunionen. For det havde betydet en underminering af hele det sovjetiske system. Og meget hurtigt blev der sat en stopper for opgøret," påpeger lektor Erik Kulavig fra center for koldkrigsstudier ved Syddansk Universitet.

"Og tøbruddet i Moskva betød, at man vejrede morgenluft i Østeuropa, hvor de lokale magthavere kom under pres. Vi fik Poznan-oprøret i Polen i juni 1956 og opstanden i Ungarn i oktober, og der udbrød også strejker i Sovjetunionen. Derfor blev der hurtigt sat en stopper for afstaliniseringen," siger Erik Kulavig, som netop har udgivet bogen "Vi river himlen ned på jorden" om drøm og hverdag i den russiske revolution.

Først med Mikhail Gorbatjov og Glasnost-perioden fra 1986 blev det igen muligt at tale kritisk om Stalintiden. Gorbatjov åbnede de sovjetiske arkiver for historikerne, og da Boris Jeltsin efter Sovjetunionens opløsning blev Ruslands første præsident, så han en personlig interesse i at gøre Sovjetunionen og især Stalin til det negative spejlbillede af det nye Rusland og hans egen person.

Men siden han trådte tilbage i 1999 og overlod magten til Vladimir Putin, er opgøret med Stalintiden trådt i baggrunden.

"Sovjetunionen har haft en slags glidende overgang fra stalinismen og Sovjetunionen til Rusland i dag. Rusland har selv påtaget sig rollen som den historiske arvtager efter Sovjetunionen," pointerer Flemming Splidsboel Hansen, seniorforsker ved Dansk Institut for Internationale Studier, DIIS.

"Meget symbolsk benytter man nu igen den sovjetiske nationalhymne, men med en ny tekst. Rusland har aldrig haft en personlighed som for eksempel den tjekkiske Vaclav Havel, der kunne samle russerne om at se fortiden i øjnene. Og hvor tyskerne levede under naziregimet i mindre en en generation, har tre generationer af russere levet i Sovjetunionen. Man kan ikke bare sige til alle russere, at de har levet på en løgn," siger Flemming Splidsboel Hansen.

Men dette manglende opgør med fortiden er også med til at gøre ikke blot Stalins person, men også hans totalitære magtudøvelse mere spiselig. Og det udnyttes af Vladimir Putin til at legitimere det nuværende regimes autoritære statsopfattelse.

"Vladimir Putin instrumentaliserer i stigende grad Stalin i et forsøg på at skabe national sammenhængskraft i Rusland. Han gøres til et nationalt samlingspunkt på lige fod med den russisk-ortodokse kirke eller historiske personligheder som Peter den Store. Putin vil skabe en national historiefortælling, og her ligger Stalin lige til højrebenet. Stalin inkarnerer en tid, hvor Sovjetunionen var den ene af verdens to stormagter, og hvor Vesten rystede for Sovjetunionen," siger Erik Kulavig.

Senest har udnævnelsen af den nye undervisningsminister, Olga Vasilyeva, udløst både kritik og bekymring. Olga Vasilyeva, der er kirkehistoriker, har flere gange beklaget, at de russiske skolebøger overdriver kritikken af Stalin, og at hans udrensninger var beklagelige, men nødvendige. Hun har også hyldet Stalin for hans "patriotisme".

"Regimet vil fremme dette billede af et Rusland, der har brug for en stærk leder og et folk, der ofrer sig for nationen. Det passer også ind i en retorik om, at Vesten står for døren, og at russerne må stå sammen. Putin benytter Stalin til at legitimere sit eget autoritære styre," siger Flemming Splidsboel Hansen.

Den nye Stalinkult har derfor vakt bekymring blandt menneskeretsorganisationer som for eksempel Memorial, der blev oprettet i 1989 for at forhindre en tilbagevenden til diktaturet.

"Vi står ikke som i 1937 på tærsklen til et nyt stalinistisk rædselsregime med Gulaglejre og henrettelser. Ingen ønsker Stalintiden tilbage. Men Rusland har aldrig rigtig fundet et alternativ til den autoritære styreform, landet har haft fra zartidens imperium over Sovjetunionen og nu til Vladimir Putin," siger Erik Kulavig.

Risikoen er, mener Thomas de Waal, at "Stalin-figuren benyttes til at overbevise russerne om, at den styreform, der passer til Rusland, er et vertikalt, autoritært system, og at demokratiet ikke passer til Rusland."

# data[].attributes.attachment_link.title
Russerne har aldrig taget opgøret med stalinismen

# data[].attributes.attachment_link.description
Selv om diktatoren Josef Stalin var skyld i millioner af menneskers død, iscenesættes han af Ruslands præsident Putin som en helt i en nationalistisk fortælling om den stærke, autoritære leder Surgut i Khanty-Mansijsk-distriktet i det vestlige Sibirien er mest kendt for den olie og gas, der udvindes i store mængder i området.

# data[].attributes.body
Fremstillingsmateriale
Ikke læst, men gennemgået ved lærerpræsentation.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Da de kommunistiske bolsjevikker efter revolutionen skulle virkeliggøre deres politik og indfri løfterne om jord til bønderne, fred til landet og al magt til sovjetterne kunne bolsjevikkerne ikke holde ord og fik derfor hurtigt store dele af befolkningen imod sig.

Bolsjevikkernes politik

I et forsøg på at løse problemet med fordeling af jord til bønderne ophævede bolsjevikkerne den private ejendomsret og beslaglagde enorme jordarealer fra godsejere, den tidligere zar og kirken. Jorden blev dermed statslig ejendom og skulle dyrkes af bønderne, men i praksis betød det ikke, at den enkelte bonde fik mere jord. Mangelen på fødevarer i byerne fik nemlig mange til at udvandre fra by til land i håbet om at kunne forbedre leveforholdene. Der var derfor mange om at dele den konfiskerede jord, og flere steder herskede kaotiske tilstande med plyndringer og vold i forbindelse med fordelingen af jorden. Resultatet var, at der stadig var for lidt jord til bønderne, som ikke kunne producere mad nok til bybefolkningen. Derfor var både bønder og byboere utilfredse.

Det lykkedes for bolsjevikkerne at få Rusland ud af 1. Verdenskrig, men det kom til at koste dyrt. Efter forgæves forsøg på at få krigens parter, Tyskland og Østrig-Ungarn mod Storbritannien, Frankrig, Rusland og USA, til forhandlingsbordet, lykkedes det bolsjevikkerne at indgå en separatfred, Brest-Litovsk aftalen den 3. marts 1918, med Tyskland. Rusland måtte afstå store landområder blandt anden Ukraine, Polen, Finland, Estland, Letland og Litauen, og mistede ca.1/3 af sin befolkning og 50 % af sine industrivirksomheder.

Modstandere forfølges

Det bolsjevikiske styre var et et-parti-system, og efter 1921 var partiet, som i 1918 skiftede navn til Det Russiske Kommunistiske Parti, det eneste tilladte parti. Kort efter revolutionen begyndte partiet at forfølge de personer, som det selv definerede som deres modstandere. Den ikke-bolsjevikiske presse blev lukket, og personer, som styret kategoriserede som "folkets fjender" blev arresteret. Det var eksempelvis præster, medlemmer af andre politiske partier og personer, der havde haft forbindelser til zarstyret. I 1918 blev hele zarfamilien arresteret og senere henrettet.

Fra sommeren 1918 indledtes en brutal krig mod systemets "klassefjender". Regimet udførte en hensynsløs terror mod befolkningen, som indbefattede både arrestationer, deportationer og henrettelser af de personer, som blev opfattet som fjendtlige over for systemet. Brugen af terror og undertrykkelse af befolkningen skulle senere vise sig at blive et gennemgående træk i det kommunistiske styre.

Borgerkrig 1918-1920

Bolsjevikkerne bragte Rusland ud af verdenskrigen, men deres hårdhændede politik drev i sommeren 1918 landet ud i en sønderlemmende borgerkrig mellem "de røde" (bolsjevikkerne) og "de hvide" (ikke-bolsjevikkerne).

En tredje medspiller i borgerkrigen var "de grønne", som var oprørske bondestyrker, der var udsprunget af de mange bondeoprør på landet. "De grønne" var ikke interesseret i at få zarstyret tilbage, som mange af "de hvide" ønskede det, men var modstandere af den måde, hvorpå bolsjevikkerne håndhævede magten. Disse mange bondeoprør afspejler bolsjevikkernes begrænsede opbakning i befolkningen.

"De hvide" fik militær hjælp fra Ruslands tidligere allierede, Storbritannien, Frankrig og USA, fordi de allierede ønskede Rusland tilbage i 1. Verdenskrig, hvilket krævede, at bolsjevikkerne blev fjernet fra magten. Desuden havde de allierede et langsigtet mål om at nedkæmpe bolsjevismen af frygt for, at revolutionerne ville brede sig til andre lande.

Bolsjevikkerne havde under borgerkrigen desuden problemer med en række nationale mindretal, der kæmpede for selvstændighed, og der blev under borgerkrigen oprettet en lang række selvstændige stater inden for det tidligere zarrige. Det var imidlertid kun enkelte stater, der bevarede deres status som selvstændige efter borgerkrigen.

Krigen krævede mange liv, ikke mindst blandt civilbefolkningen. Det anslås, at ca. 10 millioner mennesker omkom. Bolsjevikkerne nedkæmpede de hvide styrker i slutningen af 1920, men først i 1922 lykkedes det at knuse de sidste oprørske bønder.

Omfattende brug af terror i borgerkrigen

Krigens parter benyttede voldsomme metoder i deres krigsførelse, såsom voldtægt, massehenrettelser og massakrer på civilbefolkningen. "De hvide" anvendte blandt andet omfattende vold mod sovjetiske jøder, men "den røde terror" var den mest systematiske og omfattende.

Bolsjevikkernes massevold mod regimets modstandere blev iværksat allerede kort efter bolsjevikkernes magtovertagelse, og med Vladimir Lenins igangsættelse af "den røde terror" i september 1918 tiltog terroren i styrke.

Den røde terror var rettet mod dem, som regimet definerede som samfundets "klassefjender". Målet med terroren var blandt andet at skræmme befolkningen, og terroren udviklede sig efterhånden til en ofte anvendt strategi, som regeringen brugte til at løse samfundets sociale og politiske problemer. Et vigtigt våben i bolsjevikkernes terror var det hemmelige politi, som var blevet oprettet i december 1917, og som nærmest havde ubegrænset myndighed til at fængsle, deportere og henrette i kampen mod bolsjevikkernes fjender.

I de første år ramte terroren kosakkerne særligt hårdt. Kosakkerne var en gruppe velstående bønder, der traditionelt set altid havde støttet zaren. Derfor anså bolsjevikkerne kosakkerne for at være klassefjender, og efter sejren i borgerkrigen iværksatte bolsjevikkerne en af-kosakisering med det formål at fordrive kosakkerne fra deres landområder. Resultatet var omfattende massakrer og henrettelser, hvor mellem 300.000 og 500.000 kosakker mistede livet på bare to år.

Krigskommunisme skulle redde den økonomiske situation

Forholdene for den russiske befolkning blev under borgerkrigen forværret af den økonomiske politik, der blev ført fra 1918 til 1921, som blev kaldt krigskommunisme. Staten overtog styringen af det økonomiske liv ved at nationalisere al industri (det vil sige, at staten overtog ejendomsretten og kontrollen med virksomhederne) og ved at forbyde privat handel. Staten skaffede varer ved at tvinge bønderne til at aflevere deres afgrøder og tvinge fabrikkerne til at aflevere deres varer til staten. Dette skete gennem en yderst brutal inddrivelsespolitik, hvor bønderne og fabriksejerne risikerede deportation eller henrettelse, hvis de nægtede at aflevere landbrugsprodukter og varer.

Utilfredshed og hungersnød på landet

Efterhånden som forholdene blev dårligere på landet, voksede bøndernes utilfredshed med bolsjevikkerne, og situationen forværredes af en dårlig høst i 1920, der førte til uro næsten overalt i landet. I marts 1921 kulminerede situationen med oprør blandt soldater på flådebasen Kronstadt, som blev nedkæmpet med militær indsats og kostede tusindvis af liv.

Bøndernes dårlige forhold og de systematiske udplyndringer resulterede i 1921-1922 i en omfattende hungersnød i landområderne, som skønnes, at have kostet ca. 5 millioner mennesker livet. Bolsjevikkerne gjorde ikke meget for at udbedre situationen og modarbejdede tilmed forsøg på hjælp fra udlandet.

Efter kun få år ved magten havde bolsjevikkerne ført en borgerkrig med store tab og implementeret et omfattende terrorapparat mod befolkningen. I 1921 var landet i dyb økonomisk krise, og det meste af befolkningen havde vendt sig mod bolsjevikkernes rædselsregime. Bolsjevikkerne indså, at de måtte gøre noget.

# data[].attributes.attachment_link.description
For nogle markerede bolsjevikkernes magtovertagelse ved revolutionen i 1917 virkeliggørelsen af drømmen om det socialistiske samfund, men for langt de fleste blev det begyndelsen på et brutalt diktatur. Fælles for alle var, at man efter revolutionen skulle forholde sig til en ny samfundsorden, der i de første år bød på både borgerkrig, økonomisk krise og terror mod befolkningen.

# data[].attributes.body
Ikke læst, men gennemgået ved lærerpræsentation.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Efter kun få år ved magten havde kommunisterne skabt et terrorregime og bragt landet ud i dyb økonomiske krise. Forholdene for både bønder og arbejdere var katastrofale, og kommunisternes opbakning i befolkningen var lille. Flere steder var bønderne i oprør, og også i byerne ulmede uroen.

Situationen kulminerede i marts 1921 med en soldateropstand på flådebasen Kronstadt, og senere samme år udbrød en omfattende hungerkatastrofe i store dele af landet, som kostede 5 millioner mennesker livet.

Den Nye Økonomiske Politik

I begyndelsen af 1921 var kommunisterne klar over, at der skulle ske en radikal ændring, hvis de skulle beholde magten, og svaret blev den såkaldte Nye Økonomiske Politik (NEP), som Vladimir Lenin introducerede i marts 1921. Det var ifølge Lenin et midlertidigt tilbagetog i forhold til indførelsen af det socialistiske samfund.

NEP var en blanding af en stats- og en markedsstyret økonomi. Staten opgav en del af den styring af økonomien, som var blevet indført i forbindelse med borgerkrigen, og der blev åbnet op for en begrænset privat handel. Bøndernes kvoter for, hvor meget korn de skulle aflevere til staten, blev reduceret kraftigt, og bønderne kunne så sælge resten af deres produkter til markedspris. Inden for handel, håndværk og småindustri blev det tilladt at drive virksomhed, men staten bevarede dog kontrollen med storindustrien, bankvæsenet, transport og udenrigshandelen.
Læs mere om det økonomiske system

Lenins politiske testamente

Uddrag fra Lenins politiske testamente fra 1922:

"Kammerat Stalin har som general-sekretær koncentreret en umådelig magt i sine hænder, og jeg er ikke sikker på, om han altid vil forstå at benytte denne magt tilstrækkeligt forsigtigt.[...] Stalin er for grov, og denne mangel, som udmærket kan tåles i vor kreds og i omgang mellem os kommunister, bliver utålelig på generalsekretærens post. Derfor foreslår jeg kammeraterne at overveje en udskiftning af Stalin på denne post og udnævne en anden, der i alle henseender kun adskiller sig fra kammerat Stalin ved et eneste fortrin, nemlig ved at være mere tålmodig, mere loyal, mere høflig og mere opmærksom over for kammeraterne, mindre lunefuld osv."

Kilde: Lenin: Udvalgte værker, bind 15, København 1984, s. 151-166

NEP bragte økonomien på fode igen

NEP stabiliserede hurtigt de økonomiske og sociale forhold efter de hårde år med krig og hungersnød, men både industri og landbrug befandt sig stadig på et forholdsvis primitivt niveau.

Bønderne og de private erhvervsdrivende fik størst udbytte af NEP. Værre så det ud for arbejderne. Arbejderne havde på flere områder fået det bedre i forhold til før revolutionen, blandt andet var beskæftigelsen steget. På trods af de forbedrede vilkår var forholdene imidlertid stadig meget dårlige i begyndelsen af 1920'erne, da for eksempel lønningerne var meget lave.

Udover at skabe en vis optimisme hos bønderne havde NEP også den effekt, at de sociale skel på landet blev øget. At fri handel igen blev tilladt betød, at forskellen mellem de fattige bønder og de mere velstående bønder, som blev kaldt kulakker, blev større. Kulakkerne øgede deres økonomiske magt. For at modvirke dette forsøgte bolsjevikkerne at begrænse kulakkernes magt gennem blandt andet ekstrabeskatning og fratagelse af valgret.

Sovjetunionen etableres

Efter borgerkrigen var det nødvendigt med en ændring af den gældende forfatning fra 1918. Flere dele af det gamle russiske imperium havde under borgerkrigen erklæret sig selvstændige, men efter krigen havde bolsjevikkerne fordrevet de ikke-bolsjevikiske regeringer fra disse stater og i stedet indført sovjetstyre. Den gældende forfatning gjaldt kun for den russiske sovjetrepublik, og det var derfor nødvendigt med en forfatning, der gjaldt alle stater.

Resultatet blev dannelsen af en føderativ stat, Sovjetunionen, bestående af 4 republikker. Antallet af republikker steg under Stalin til 16 og var ved Sovjetunionens fald i 1991 på 15. Det føderative element i Sovjetunionen bestod i, at magten formelt var delt mellem de centrale myndigheder i Moskva, som bestod af repræsentanter fra de enkelte republikker, og myndighederne i de enkelte republikker. I realiteten var Sovjetunionen dog stærkt centraliseret, hvilket vil sige, at den i høj grad var styret fra Moskva.
Læs mere om staten
NEP-tiden var præget af forholdsvis ro i samfundet. Det hemmelige politi var (som det havde været under borgerkrigen 1918-1920) stadig aktivt i kampen mod de såkaldte klassefjender, men terroren og undertrykkelsens omfang blev reduceret. De værste episoder fandt sted i de ikke-russiske sovjetrepublikker, da disse ofte modsatte sig det sovjetiske overherredømme.

Industrialisering af det sovjetiske samfund

Da Sovjetunionen med NEP kom på fode igen, begyndte kommunisterne at overveje, hvordan en mere langsigtet økonomisk politik skulle se ud. Dette gav anledning til alvorlige magtkampe inden for partiet.

I midten af 1920'erne var Sovjetunionen stadig et landbrugssamfund, hvor mere end 80 % af befolkningen boende på landet. Kommunisterne var enige om, at det var nødvendigt med en industrialisering af samfundet for at kunne opbygge det socialistiske samfund. Men de var uenige om, hvordan industrialiseringen skulle realiseres.

Lenins død medfører magtkamp

De interne uenigheder i partiet kom for alvor frem i lyset efter Lenins død den 21. januar 1924. Efter sin tredje blodprop i marts 1923 havde Lenin reelt ikke været i stand til at lede partiet, og ledelsen var blevet varetaget af et trekløver bestående af Josef Stalin, Grigorij Zinovjev og Lev Kamenev. Lenin havde ikke selv udpeget sin afløser, og efter hans død udbrød en regulær magtkamp om, hvem der skulle føre landet videre. I sit såkaldte politiske testamente fra 1922 advarede Lenin mod både Stalin og Lev Trotskij, som han ikke fandt egnede til opgaven.

Stalins vej til magten

I magtkampen efter Lenins død sejrede Stalin imidlertid alligevel, da det lykkedes ham at udmanøvrere sine politiske modstandere inden for Kommunistpartiet. Det er svært at give en entydig forklaring på, hvorfor netop Stalin sejrede, men følgende faktorer kan have spillet ind:

Stalin var en beregnende taktiker, der forstod at begå sig i det politiske spil. Han havde blik for, hvem han skulle støtte på de rigtige tidspunkter, og hvornår han skulle skifte alliancepartner. Dette illustreres glimrende ved Stalins holdning til debatten om industrialiseringen, der viser, hvordan Stalins holdninger til tider var mere taktisk end politisk bestemte. Indtil 1928 støttede Stalin Nikolaj Bukharin fra partiets højrefløj, hvis holdninger var modstridende med Trotskij, som var Stalins største rival inden for partiet. I 1927 blev Trotskij og hans tilhængere udstødt af partiledelsen, og Stalin vendte sig herefter væk fra Bukharin og førte en politik, der mindede meget om den politik, som Trotskij tidligere havde ført.

Desuden forstod Stalin at erobre de vigtigste poster inden for partiet, og han kunne se perspektiverne i poster, som ingen andre kunne. Da Stalin i 1922 blev udnævnt til partiets generelsekretær, formåede han at erobre mere og mere magt, og han vidste, hvor i partiapparatet magten var placeret. Denne magt brugte han til at indsætte sine egne loyale støtter på centrale poster og placere sine modstandere på mindre betydningsfulde poster, fjernt fra magtens centrum.

I 1928 havde Stalin udmanøvreret alle sine politiske modstandere fra Politbureauet, partiets øverste myndighed, og han var Kommunistpartiets absolutte førstemand.

# data[].attributes.attachment_link.description
I 1921 indførte kommunisterne en ny økonomisk politik i forsøget på at redde landet fra det totale sammenbrud efter den russiske borgerkrig 1918-1920. Det lykkedes, og herefter kastede partiet sig ud i en hård magtkamp om, hvem der skulle efterfølge Lenin på posten som kommunisternes leder.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hungersnøden i 1932-1933 var et resultat af den forfølgelse af bønderne, som det kommunistiske styre iværksatte i slutningen af 1920'erne. Styret ville industrialisere Sovjetunionen, og midlet var en omfattende tvangskollektivisering, hvor bønderne fik frataget deres ejendom og blev tvunget ind i kollektive landbrug. Millioner af bønder blev stemplet som storbønder, de såkaldte kulakker, og dermed som fjender af staten, som skulle dræbes eller deporteres til fjerne områder af Sovjetunionen.

Tvangsinddrivelse af korn

De kollektive landbrug, som bønderne fra 1929 blev tvunget til at tilslutte sig, fik tildelt kvoter for, hvor meget korn de skulle aflevere til staten. Staten eksporterede kornet til udlandet og fik på den måde udenlandsk valuta, som kunne bruges til at finansiere industrialiseringen med. Kvoterne for, hvor meget korn bønderne skulle levere, var ofte sat højt, og der blev ikke taget hensyn til eksempelvis år med dårlig høst. I 1930 opkrævede staten 30 pct. af landbrugsprodukterne i Ukraine, og i 1931, hvor høsten var dårligere end året før, opkrævede man 41,5 pct. i samme område. Bønderne producerede altså mindre, men skulle aflevere mere.

Hvert efterår, når årets høst skulle afleveres til staten, udkæmpede der sig kampe mellem myndighederne og befolkningen på landet. De lokale myndigheder kæmpede for at få opfyldt kvoterne, og bønderne kæmpede for at beholde nok korn til at kunne overleve.

Da staten begyndte at indsamle korn i sensommeren 1932, gik det meget langsomt med at få kornet i hus. I et forsøg på at slippe for at aflevere korn til staten skjulte bønderne i mange kollektive landbrug kornet straks efter, at det var høstet. Det betød, at kvoterne ikke blev opfyldt, og myndighederne valgte at sende såkaldte kornbrigader og kornkommandoer ud for at finde det manglende korn og tvinge bønderne til at afgive kornet.

Medlemmerne af kornbrigaderne og kornkommandoerne var industriarbejdere fra de større byer, og de havde sjældent kendskab til de områder, hvor de blev sendt hen. Via propaganda var mange af dem blevet overbevist om, at hungerkatastrofen ikke eksisterede, og at bønderne ikke ville aflevere kornet, fordi de var under indflydelse af storbønder eller udenlandske agenter. De, der fik til opgave at inddrive kornet, havde altså sjældent et forhold til det sted, hvor de skulle inddrive korn - og de var ofte overbevist om, at det var bønderne, der var problemet.

På trods af kornkommandoerne og kornbrigadernes hårdhændede metoder, var det svært for dem at inddrive korn. Medlemmer af kornkommandoerne rapporterede til Moskva, at det var umuligt at inddrive kornet, fordi bønderne led nød og i stedet for at aflevere korn behøvede forsyninger udefra for at overleve. I et brev til den højtstående partimand Vjatjeslev Mikhajlovitj Molotov bad partiets førstesekretær i regionen Dnepropetrovsk partiledelsen om at sænke tempoet i indsamlingsplanen og nedsætte leveringskvoterne af hensyn til bøndernes minimumsbehov. I august modtog Molotov rapporter om, at fødevaresituationen var kritisk i mange landområder, men på trods heraf var det både Stalin og Molotovs holdning, at kornkvoterne skulle opfyldes, koste hvad det ville. Styret kvitterede for disse nødråb ved at beordre alt bøndernes korn, inklusiv næste års såsæd, beslaglagt. Der var dermed ingen vej uden om en omfattende hungersnød.

Intensivering af kampen for korn

Som følge af styrets ufravigelige krav om, at kornkvoterne skulle overholdes, intensiverede kornbrigaderne og kornkommandoerne deres jagt på kornet. Metoderne blev dermed grovere, og vilkårlige husundersøgelser, tortur og arrestation blev en del af hverdagen.

Som et led i kampen om kornet indførtes i august 1932 en lov, der erklærede, at "ethvert tyveri eller bortødning af socialistisk ejendom" skulle straffes med ti års ophold i koncentrationslejr eller, i særlige tilfælde, med døden. Eftersom kornet blev betragtet som statens ejendom, betød det, at bønderne risikerede at miste livet, hvis de skjulte korn for staten eller stjal en smule korn med hjem fra marken til de sultende børn. I perioden fra august 1932 til december 1933 blev 125.000 dømt efter denne lov; af dem blev 5.400 dømt til døden.

På trods af den nye lov blev det ikke lettere at inddrive kornet. Politbureauet, som var partiets øverste ledelse, besluttede derfor i oktober 1932 at sende to særkommissioner til henholdsvis Ukraine og Kaukasus, to af landets vigtigste kornregioner, for at fremskynde indsamlingerne. Resultatet blev, at styret gennemførteomfattende udrensninger og arrestationer i de lokale partiafdelinger, da det i høj grad var dem, der blev holdt ansvarlige for det manglende korn. I samme forbindelse indførte man en boykot af de områder, som ikke havde opfyldt kvoterne. En boykot betød, at alle varer, inklusiv fødevarer, blev fjernet fra butikkerne, at al handel blev forbudt, og at alle statslån skulle betales tilbage straks. Samtidig blev bønderne pålagt ekstra skatter.

Hungersnød

Resultatet af den hårde kornpolitik var ikke overraskende en omfattende hungersnød. Særligt hårdt gik det ud over Ukraine, hvor mindst 4 millioner mennesker døde af sult. Men også Kasakhstan og Nordkaukasus blev hårdt ramt. Begge steder sultede ca. 1 millioner mennesker ihjel. Efter at være blevet tvunget til at aflevere sit forråd af korn og frataget alle muligheder for at købe noget som helst, blev millioner af sovjetbønder overladt til sultedøden.

I et forsøg på at overleve flygtede mange bønder ind til de større byer, men i december 1932 satte sovjetstyret en stopper for det ved at indføre krav om et særligt indenrigspas, der gjorde det umuligt for bønderne at komme ind i byerne. I januar 1933 underskrev Stalin et cirkulære, der beordrede de lokale myndigheder til med alle midler at forhindre, at bønderne rejste mod byerne. Dette var reelt en dødsdom over de millioner af sultende bønder. I de hungersramte områder standsede myndighederne alt salg af togbilletter, og det hemmelige politi opstillede vejspærringer for at forhindre bønderne i at forlade området. Dermed var bønderne overladt til sulten.

Kannibalisme

En italiensk diplomat giver et eksempel på befolkningens desperation i deres søgen efter mad. Han fortæller, hvordan man i gaderne i Kharkov i Ukraine fandt lig uden lever. Leveren var blevet fjernet fra ligene, og personer indrømmede senere, at de havde brugt leveren som fyld i farsen i pirozjki (piroger), som de efterfølgende havde solgt på markedet.

Ingen hjælp fra Moskva

Man ved i dag, at sovjetregimet havde fuldt kendskab til hungersnøden, men at styret alligevel valgte at fortsætte eksporten af korn til udlandet. I stedet for at give kornet til den sultende befolkning valgte Stalin at sælge kornet for at skaffe penge til industrialiseringen.

Nogle historikere mener, at hungersnøden var bevidst fremprovokeret, og at Stalin ikke gjorde noget for at hjælpe bønderne, fordi han ønskede at knuse bøndernes modstand mod tvangskollektiviseringen og regimet. Med udgangspunkt i samme argument mener nogen, at Stalin lod hungersnøden gå særligt hårdt ud over Ukraine, fordi han ønskede at kvæle den ukrainske nationalisme, som var meget stærk i forhold til i andre sovjetrepublikker. Sulten blev altså måske anvendt som våben.

# data[].attributes.attachment_link.description
I 1932-1933 udbrød der i store områder af Sovjetunionen en omfattende hungersnød, som kostede mere end 6 millioner mennesker livet. Hungersnøden var et resultat af sovjetstyrets hårdhændede kollektivisering af landbruget, men styret i Moskva nægtede at anerkende katastrofen og forværrede derved situationen.

# data[].attributes.body
Fremstillingsmateriale

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Målgruppen for Den Store Terror var især personer, som besad høje stillinger inden for eksempelvis partistaten, industrien eller militæret. Formålet var både at fjerne formodede illoyale personer fra staten og partiet for at kunne indsætte en ny og loyal administration og at fuldende udryddelsen af de såkaldte "socialt farlige elementer". Kategorien "socialt farlige elementer" var meget bred og kunne dække over næsten hvad som helst. Det kunne for eksempel være folk, der var hjemløse eller troende.

Et af de vigtigste instrumenter i udførelsen af Den Store Terror var det hemmelige politi, som fra 1936 til 1938 blev ledet af Nikolaj Jezjov.
Læs mere om det hemmelige politi
Mordet på Kirov blev anledningen til udrensningerne

Mordet på Leningrads partichef, Sergej Kirov, den 1. december 1934 blev anledningen til den intensivering af terroren, som i 1936 resulterede i Den Store Terror. Mordet er aldrig blevet endeligt opklaret, og der er mange spekulationer om, hvorvidt det var Stalin selv, der stod bag mordet, fordi han anså Kirov for at være en potentiel trussel mod sin egen magt i partiet.

Hvorom alting er, så formåede Stalin at udnytte mordet politisk til at udløse omfattende udrensninger af virkelige og indbildte fjender. Ifølge den officielle forklaring var Kirovs morder kommet tæt på Kirov ved hjælp af et falsk partiidentifikationskort, og Stalin brugte dette som argument for en forstærket kontrol med partikortene og dermed med partiets medlemmer. Umiddelbart efter Kirovs død blev partimedlemmerne pålagt at udrense alle "fremmedelementer" og "folkefjender" internt i partiet. Definitionerne på disse kategorier var brede og uklare og kunne rumme stort set alle, der faldt i unåde hos partiet. I maj 1935 iværksattes en omfattende kontrol med partimedlemmernes partikort med store udrensninger til følge, og igen i februar 1936 blev flere tusinder udrenset i forbindelse med en almindelig fornyelse af medlemmernes partikort.

Udrensninger i partiet

At blive udrenset ville sige at blive smidt ud af partiet. En udrensning af et partimedlem begyndte ofte med, at vedkommende på et offentligt møde på arbejdspladsen eller i partiet blev kritiseret eller anklaget for noget. Dette kunne for eksempel være, hvis vedkommende havde udtalt sig i strid med partiets officielle holdninger eller fortiet, at et nært familiemedlem havde kæmpet mod bolsjevikkerne under den russiske borgerkrig 1918-1920. Herefter blev der stemt om, hvorvidt vedkommende skulle smides ud af partiet eller kunne nøjes med en påtale.

Hvis man blev smidt ud af partiet, mistede man en række privilegier og i mange tilfælde også sit job. Fra 1936 risikerede de udrensede også arrestation, fængsling, deportation, ophold i tvangsarbejdslejre eller henrettelse. Man blev behandlet nærmest som en spedalsk, som ingen ville have kontakt med af frygt for at blive "smittet" og dermed selv at blive udrenset. Udrensningerne foregik inden for alle store institutioner i det sovjetiske samfund, eksempelvis statsadministrationen og militæret.
Læs mere om Gulag-fangelejrene
De personer, der blev arresteret og anklaget for at være "fremmedelementer" eller "folkefjender", kom sjældent for en almindelig domstol. Fra 1935 dømte paneler bestående af 2-3 mand fra det hemmelige politi, staten eller partiet i disse sager, og fra 1937 kunne disse "domstole" idømme helt op til dødsstraf. Ofte blev flere sager behandlet samtidigt, og på et enkelt møde kunne panelerne behandle flere hundreder sager.

Terrorens selvforstærkende effekt

Udrensningerne skabte en stemning af panik. Partiets opfordringer om at vende sig mod "folkefjenderne" udløste en bølge af rapporter, hvor nervøse sovjetborgere af frygt for selv at blive angivet angav partimedlemmer eller kolleger på baggrund af meget spinkle eller opfundne anklager. Undertrykkelsen og overvågningen fik på den måde en selvforstærkende effekt, så terroren avlede mere terror.

I det sovjetiske samfund var det umuligt ikke at deltage i politik. Deltagelse i politiske møder var et krav, og man var tvunget til at lovprise Stalin, da ligegyldighed blev opfattet som det samme som at være imod Stalin. Det blev forventet, at man angav andre borgere, hvis de udviste mistænkelig adfærd, og i skolerne blev eleverne opfordret til at angive deres forældre. Hvis man ikke deltog i fordømmelsen af statens fjender, risikerede man selv at blive stemplet som folkefjende, og derfor spredte angiveriet sig som ringe i vandet. Angav man sin kollega, kunne man måske redde sig selv.

Vidste du at...

Dørene på dagbladet Izvestijas redaktion ikke bar navneskilte i årene under Den Store Terror, fordi det ikke kunne betale sig. Før navneskiltene var blevet produceret, var den nye medarbejder som regel blevet udrenset og fjernet af det hemmelige politi.

Arrestationerne under Den Store Terror antog groteske dimensioner. Slægtskab eller blot den fjerneste forbindelse med personer, der var blevet arresteret, kunne bringe en person i samme situation. Eksempelvis blev adskillige bjergbestigere arresteret i kølvandet på arrestationen af en tidligere topkommunist, blot fordi den tidligere topkommunist tilfældigvis var bjergbestiger i sin fritid.

Skruen strammes

I 1937 og 1938 skærpedes udrensningerne yderligere. Fremtrædende partimedlemmer blev udrenset, og i flere byer blev næsten hele partitoppen udrenset. Ingen var for store, og ingen var for små. For eksempel blev 1108 af 1966 delegerede ved den 17. partikongres i 1934 udrenset.

Fra juli 1937 indførte sovjetstyret kvoter for, hvor mange "folkefjender", der skulle henrettes og arresteres, og det resulterede i mange tilfældige anholdelser. Ifølge kvoterne havde det hemmelige politi ret og pligt til at henrette 72.950 og arrestere 259.450, men det betød ikke, at de absolut skulle stoppe der. Officielle tal siger, at 700.000 blev henrettet og 1.575.000 arresteret under Den Store Terror, men tallene kan sagtens være højere.

Hvem var ofrene

Terroren ramte et bredt udsnit af den sovjetiske befolkning. Det drejede sig ud over partifolk blandt andet om embedsmænd, virksomhedsledere, ingeniører, præster, kunstnere og journalister. De blev fyret fra deres job og derefter ofte arresteret og sendt i arbejdslejr eller henrettet.

Heller ikke det hemmelige politi blev sparet. På et møde, hvor chefen for det hemmelige politi, Jezjov, fremlagde kvoter for, hvor mange "folkefjender" der skulle findes, blev en officer fra det hemmelige politi anholdt og formentligt senere skudt, fordi han sagde, at det ville være umuligt at arrestere så mange "folkefjender". I 1938 blev Jezjov selv afsat af Stalin, og senere blev han arresteret, kendt skyldig i spionage og forræderi mod sovjetstaten og skudt. Selv ikke Jezjov, en af udrensningernes hovedbagmænd, kunne altså føle sig sikker.

Moskva-processerne

De fleste retssager under Den Store Terror foregik uden for offentligheden, men i 1936-38 var der tre store opsigtsvækkende offentlige retssager mod Stalins modstandere inden for partiet. De blev kaldt for Moskva-processerne. I alt 54 personer, hvoraf flere var fremtrædende partimedlemmer, blev anklaget for blandt andet spionage og planlægning af attentater mod Stalin. Bortset fra enkelte, som "kun" fik langvarige fængselsstraffe, blev alle idømt dødsstraf.

Retssagerne var de rene skuespil, hvor resultaterne var givet på forhånd. De fik stor omtale i pressen og fungerede som en afledningsmanøvre i forhold til de forbrydelser, der i øvrigt blev begået mod befolkningen i Sovjetunionen. Retssagerne baserede sig udelukkende på mærkværdige tilståelser, og ikke på bevismateriale mod de anklagede, og dommerne skulle således ikke tage stilling til et egentligt bevismateriale, men blot koncentrere sig om at få de anklagede til at bekræfte deres tilståelser. I 1930'erne troede mange på disse tilståelsers rigtighed, men i dag ved man, at de var fordrejede og ofte fremtvunget under tortur eller efter trusler mod de anklagedes pårørende.

De mange udrensninger og personudskiftninger inden for statsapparat, virksomheder og militæret gjorde sovjetsystemet ineffektivt, og Stalin indstillede derfor i 1938 terroren for en tid. Med den Den Store Terror opnåede Stalin imidlertid det, han ville. De politiske konkurrenter blev ryddet af vejen, og som afløsere for dem fik Stalin bragt en gruppe af unge loyale partifolk til tops i både parti og stat. Samtidig virkede den omfattende terror som et meget effektivt middel til afskrækkelse i forhold til den øvrige befolkning.

# data[].attributes.attachment_link.description
I 1936-1938 iværksatte Stalin det, der blev kaldt "Den Store Terror", og med denne bølge af mere eller mindre vilkårlige udrensninger, massearrestationer, deportationer og henrettelser nåede den statslige terror i Sovjetunionen hidtil ukendte højder. Terroren var styret af Stalin, og den ramte alle samfundslag, men gik hårdest ud over samfundets top.

# data[].attributes.body
Fremstillingsmateriale

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Betegnelsen Gulag er i eftertiden blevet ensbetydende med det sovjetiske koncentrationslejrsystem, men oprindeligt var navnet en forkortelse for den særlige hovedlejrstyrelse, som i 1934 blev oprettet under det hemmelige politi for at varetage administrationen af Stalins enorme lejrsystem.
Læs mere om det hemmelige politi
Straffelejrsystemet udviklede sig under Stalin til et gigantisk foretagende, og man regner med, at omkring 20 millioner mennesker passerede igennem lejrsystemet under Stalin. I modsætning til eksempelvis de nazistiske udryddelseslejre betød Gulag ikke nødvendigvis den visse død, men for mange blev Gulag om ikke ensbetydende med døden, så i hvert fald med et liv i fangenskab på grund af de ofte meget lange domme.

Koncentrationslejr

En koncentrationslejr er en måde at koncentrere, det vil sige isolere, politisk uønskede elementer i et samfund. Koncentrations-lejrsystemer går oftest uden om det ordinære fængselssystem, og fungerer som et tillæg til dette. Ofte forbindes koncentrationslejre med deciderede udryddelseslejre, men dette er ikke nødvendigvis tilfældet. Fangelejrene i Sovjetunionen var reelt koncentrations-lejre, men de blev kaldt for arbejdsforbedringslejre- og kolonier for at gøre den arbejdskraft, de leverede til samfundet, mere acceptabel for blandt de vestlige lande som købte de varer, der blev produceret af fangerne.

Gulags historie

Brugen af fangelejre som straffemetode går tilbage til det gamle zar-Rusland, men det var Lenin, som lagde grunden til det fangelejrsystem, som Stalin siden hen udbyggede til ufattelige dimensioner.

Den første bolsjevikiske fangelejr blev oprettet i 1920 på den øde og utilgængelige øgruppe Solovetski i Hvidehavet i det nordlige Sovjetunionen, og fik navnet Solovki. Formålet med lejrene under Lenin var, dels at opdrage de dømte kriminelle til at blive gode socialister efter endt straf, dels at bekæmpe og adskille modstandere af det bolsjevikiske regime fra det øvrige samfund.

Under Stalin gennemgik lejrsystemet flere udviklingsfaser. I begyndelsen var det hensigten, at lejrene som under Lenin, dels skulle fungere som genopdragelseslejre for kriminelle, dels skulle holde de politiske fjender adskilt fra det øvrige samfund. Omkring 1930 skete der en ændring i opfattelsen af lejrene, så de fra primært at være genopdragelseslejre, i stedet blev en økonomisk faktor. Formålet med lejrene blev nu at udnytte fangernes arbejdskraft med det størst mulige økonomiske udbytte, og derfor blev fangernes arbejdskraft udnyttet benhårdt. Fangerne skulle for eksempel udføre det arbejde, som ingen almindelige lønarbejdere ville udføre på grund af arbejdets hårde karakter og placering i de mest ugæstfri egne af Sovjetunionen. Således arbejdede utallige fanger eksempelvis i minerne i Sibirien, i Sovjetunionens kæmpemæssige skove og på Stalins enorme byggeprojekter. Det hårde arbejde kostede tusindvis af menneskeliv.

Høje dødstal

Perioden fra 1936 til 1938, hvor Stalin iværksatte en omfattende terrorkampagne mod stort set alle dele af det sovjetiske samfund, fik afgørende betydning for Gulag. I forhold til tidligere, hvor sovjetregimet ikke havde forsøgt at skjule eksistensen af lejrene, blev lejrsystemet mere hemmeligt og brutalt samtidig med, at det økonomiske aspekt igen gled i baggrunden.

Den store Terror

I perioden fra 1936 til 1938 iværksatte sovjetregimet Den store Terror, hvor stort set alle dele af den sovjetiske befolkning blev ramt af mere eller mindre vilkårlige udrensninger, massearrestationer, deportationer og henrettelser. Formålet med terroren var dels at rense ud inden for stat og parti, dels at fuldende udryddelsen af de "socialt farlige elementer", der blev defineret, som personer, der bragte samfundet i fare med deres handlinger. Det skønnes at omkring 1.5 millioner mennesker blev arresteret og 700.000 henrettet under Den store Terror.

Gulag ændrede sig fra at være et system, hvor nogle af fangerne tilfældigvis døde, til at være et system af lejre, hvor fangerne bevidst blev arbejdet til døde. Omkring 1939 ændredes dette igen, og man forsøgte atter at reorganisere systemet, da de meget høje dødstal var uforenelige med sovjetstyrets ønske om at udnytte fangernes arbejdskraft optimalt.

Permanente og midlertidige lejre

Da Gulag i midten af 1930'erne var fuldt udviklet, bestod det af et omfattende system af gigantiske lejrkomplekser. Mange af disse lejrkomplekser blev oprettet i forbindelse med Stalins enorme byggeprojekter, eksempelvis bygningen af Hvidehavskanalen, og eksisterede kun i en begrænset periode, mens byggeriet stod på.

Hvidehavskanalen

Hvidehavskanalen er en 227 km lang kanal i det nordvestlige Rusland, som forbinder Hvidehavet med Østersøen. Størstedelen af kanalen blev gravet ud med håndkraft af slave-arbejdere fra den til-knyttede fangelejr, som havde et af de højeste dødstal af alle Gulag-lejrene i Sovjetunionen. I dag sejler der næsten ingen skibe på kanalen, da den er for smal til, at de fleste moderne skibe kan gå igennem.

Andre lejre havde en længere levetid, og nogle eksisterede i flere årtier. Det kunne være lejre, hvis formål det var at udnytte Sovjetunionens naturressourcer, som eksempelvis kul og træ, og lejre som havde til formål at udnytte fanger med særlige egenskaber og uddannelser, som for eksempel ingeniører.

Langt de fleste af Gulags lejre lå i de øde og utilgængelige egne af Sovjetunionen, hvor fangerne under ekstremt hårde betingelser og med minimale madrationer skulle udføre hårdt fysisk arbejde i op til 16 timer om dagen.

Motiverne bag Gulag

Var det primært ideologiske eller økonomiske motiver, der lå bag den massive udvidelse af Gulag-systemet under Stalin? Meget tyder på, at det oprindeligt var ideologiske overvejelser, der gik på, at lejrene primært skulle genopdrage og straffe formodede fjender af systemet, der dannede grundlag for lejrene. Den økonomiske faktor kom efterhånden til at spille en tilsyneladende større og større rolle for lejrenes vækst, så Gulag til sidst både var en betydelig del af det sovjetiske straffesystem og en vigtig brik i den sovjetiske økonomi.

En sidegevinst for bolsjevikkerne var, at fangelejrsystemet gav regimet mulighed for økonomisk at udnytte de egne af Sovjetunionen, hvor der var store mineralforekomster og naturressourcer, såsom kul. Således var mange lejre eksempelvis placeret i det barske og ugæstfri Sibirien, hvor vinteren varede ni måneder, og temperaturen ofte nåede under minus 50 grader. Hensigten var, at fangerne efter endt straf skulle forvises til at blive i områderne i de såkaldte særbosættelser, som også hørte under det hemmelige politi.

Denne udnyttelse af de øde områder er et udtryk for sovjetregimets mål om at udnytte alle dele af Sovjetunionen med økonomisk gevinst for øje, uanset de menneskelige omkostninger.

Gulag - et dødeligt system

Det ekstremt hårde fysiske arbejde kombineret med kummerlige leveforhold og små madrationer gjorde Gulag til et dødeligt system med en høj dødelighed blandt fangerne i lejrene. Det er omdiskuteret, hvor mange der døde i Gulags lejre, men et sandsynligt bud er, at omkring to millioner af de i alt ca. 20 millioner, der under Stalin passerede Gulag, døde af opholdet. Dette svarer til hver tiende fange. Hertil skal så lægges alle de mennesker, der døde under transporterne til lejrene, og alle dem, som blev frigivet umiddelbart inden de døde. Dette var en bevidst politik fra lejrstyrelsens side, idet disse fanger derved ikke talte med som døde i statistikkerne til trods for, at de døde umiddelbart efter deres løsladelse. Selvom det altså er usikkert, hvor mange der døde, er det sikkert, at antallet skal tælles i millioner.

Gulag efter Stalin

Efter Stalins død fortsatte lejrsystemet med at eksistere, men en række befalinger, blandt andet udstedt af Lavrentij Berija, som var chef for det hemmelige politi, umiddelbart efter hans død, gjorde livet lettere for de indsatte og bevirkede, at en række lejre blev lukket. Det var primært lejre i forbindelse med store byggeprojekter, der blev lukket, hvilket resulterede i løsladelsen af op mod en million fanger.

I dag bærer det russiske landkort stadig præg af sin historie med de mange koncentrationslejre, idet mange af de tidligere lejrkomplekser overgik til at være almindelige byer, da de ophørte med at være lejre. Dette gælder eksempelvis for byer som Vorkuta og Norilsk i Sibirien.

# data[].attributes.attachment_link.description
Det sovjetiske Gulag-fangelejrsystem er kommet til at stå som symbol på sovjetregimets undertrykkelse af befolkningen under Stalin fra 1928 til 1953. Gulag var et vidt forgrenet system af arbejdslejre, og millioner af mennesker nåede at stifte bekendtskab med den brutale verden i Stalins fangelejre.

# data[].attributes.body
Vurderende materiale

# data[].attributes.attachment_link.title
Tekster til at forklarer de forskellige vurderinger til de omfattende udrensninger i 1930’erne

# data[].attributes.body
Kildemateriale

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvornår begyndte Ruslands historie?

I midten af 800-tallet begyndte skandinaver, eller varæger som de kaldte sig selv, at sejle på de russiske floder, hvor de etablerede handelspladser i det, der senere blev kendt som Novgorodområdet. Der er dog ifølge historiker Paul Ulff-Møller uenighed mellem nordiske og russiske forskere om, hvorvidt grundlæggelsen af Rusland kan tilskrives disse varæger (se kilder). Fra handelspladserne kunne varægerne bl.a. tvinge de lokale slaviske stammer til at betale tribut (afgift), og den sene Nestorkrønike (ca. 1125) beskriver endvidere, hvordan slaverne fordrev varægerne, hvorefter de, grundet interne stridigheder, alligevel inviterede tre af dem til at regere over sig (se kilder). Den mest kendte, Rurik, regerede Novgorod, og hans efterfølger indlemmede desuden Kiev i sin magtbase. Den nordiske overklasse og det slaviske flertal smeltede sammen, og således blev kimen til Kiev-riget lagt. I 988 lod fyrst Vladimir sig kristne, og Kiev manifesterede sig efter byzantinsk forbillede som et religiøst og kulturelt centrum. Det fik imidlertid en brat ende i 1240, da mongolerne invaderede og ødelagde Kiev.

Hvad var Det Mongolske Åg?

Hvad var Zar-Rusland?

Betegnelsen Zar-Rusland dækker over tiden fra 1547, hvor Ivan 4. den Grusomme tog titlen zar (kejser) til Nikolaj 2. abdicerede i 1917. I 1721 skiftede Peter den Store imidlertid zar-titlen ud med den mere moderne titel 'alrussisk kejser', hvilket blev den formelle titel for Ruslands herskere frem til 1917. Peter den Store var handlekraftig og gennemførte adskillige reformer. Han vendte blikket mod Europa og forsøgte, efter vesteuropæisk forbillede, at skabe et enevældigt monarki. Omstillingen skulle ske gennem en række reformer: Hæren blev bl.a. opgraderet med den første russiske orlogsflåde, kirken kom under statens kontrol, administrationen blev styrket og regeringssædet blev flyttet fra Moskva til Peter den Stores prestigeprojekt Skt. Petersborg, som ifølge ruslandskender og lektor ved Københavns Universitet Hans Bagger også skulle lægge kaj til den nye krigsflåde (se kilder). Tidsrummet efter Peter den Stores død og frem til Katharina 2. den Store var en turbulent tid, hvor stridigheder om tronfølgen fyldte meget. Da Katharina den Store kom til magten, reformerede hun bl.a. statsforvaltningen, retsvæsenet og uddannelsessystemet, hvilket styrkede hendes egen magt på bekostning af adelens. Bøndernes livegenskab blev der dog ikke ændret på. Det blev der til gengæld på landegrænserne efter to succesrige krige mod tyrkerne i perioderne 1763-1774 og 1787-1792, hvor Rusland erobrede henholdsvis Krim og Ukraine, ligesom Rusland også blev udvidet mod vest efter Polens tre delinger i 1772, 1793 og 1795.

I 1792, fire år inden Katharinas den Stores død, brød koalitionskrigene ud i Europa. Fælles for krigene var, at Frankrig med Napoleon 1. Bonaparte i spidsen var involveret i dem alle, mens skiftende alliancer udgjorde den anden part. I 1812 rykkede Napoleon ifølge professor emeritus Walter G. Moss ind over den russiske grænse med op imod 600.000 soldater (se kilder). Russerne mødte ikke Napoleon ved grænsen, men trak sig tilbage til byen Borodin lidt udenfor Moskva, hvor franskmændene vandt et blodigt slag. Efter sejren rykkede Napoleons tropper ind i Moskva som brændte, lå i ruiner og var rømmet for mennesker. Napoleon ventede forgæves på forhandlere fra kejser Alexander 1. i Skt. Petersborg, og gav efter fem uger ordre til fransk tilbagetrækning. Tilbagetrækningen blev fatal, og kun en lille del af den oprindelig hær overlevede kulden, sygdommene, sulten, en fjendtlig lokalbefolkning og en jagtende russisk hær. Katastrofen var total og da Napoleon hørte om et muligt kupforsøg i Paris, rejste han til hovedstaden og efterlod hæren i Rusland. Cirka 100 år senere udbrød den russisk-japanske krig i 1905, som bundede i, hvem der skulle kontrollere Manchuriet og Korea. Rusland led en række nederlag, og måtte ved fredsslutningen i Portsmouth i New Hampshire give indrømmelser til Japan, hvilket bl.a. betød, at de måtte opgive kontrollen med Korea.

Hvad var Den Russiske Revolution?

Den Russiske Revolution er samlebetegnelsen for en række opstande og politisk uro i Rusland i perioden 1905-1917. I perioden op til 1905, hvor Rusland tabte den russisk-japanske krig, ulmede borgernes utilfredshed med zarens enevældige styre. De ønskede ifølge tidligere professor i østeuropæisk historie ved Københavns Universitet Bjarne Nørretranders økonomiske fremskridt og indflydelse, hvilket udløste både strejker og demonstrationer, som kulminerede foran Vinterpaladset med Den Blodige Søndag, (se kilder). Zar Nikolaj 2. afvejede situationen og udsendte oktobermanifestet, som bl.a. betød, at der blev oprettet en folkevalgt forsamling, Dumaen. Det var imidlertid ikke nok til at tilfredsstille borgerne, og i februar 1917 førte de ringe levevilkår og regeringens manglende evne til at afslutte deres deltagelse i 1. Verdenskrig med et tilfredsstillende resultat til uroligheder i Petrograd (i dag Skt. Petersborg). De demonstrerende arbejdere tog magten og oprettede få dage efter Petrogradsovjetten, som kom til at repræsentere det meste af den revolutionære arbejder- og bondebevægelse. Herefter indledte den provisoriske komité (senere provisoriske regering) en forhandling med zaren, hvilket førte til, at han abdicerede. Han blev efterfølgende taget til fange sammen med sin familie, inden de i 1918 blev henrettet af bolsjevikkerne, som havde overtaget magten ved Oktoberrevolutionen i 1917, og som bekendte sig til den leninistiske ideologi, som herskede i Det Russiske Socialdemokratiske Arbejderparti. Således faldt monarkiet, mens Rusland blev en republik med Petrogradsovjetten (det russiske ord sovjet el. совет kan oversættes med råd) som det ene magtorgan og Den Provisoriske Regering som det andet. I oktober 1917 havde sovjetterne i de vigtigste byer, såsom Moskva og Petrograd, bolsjevistisk flertal, og bolsjevikkerne med Lenin og Trotskij i spidsen stormede således Vinterpaladset, væltede Aleksandr Kerenskijs provisoriske regering og banede vejen for "proletariatets diktatur" under parolen om fred, jord til bønderne, fabrikkernes overdragelse til arbejderne og al magt til sovjetterne. Det var dog langt fra alle, der støttede de kommunistiske bolsjevikker, eller bare de røde. I 1918 udbrød Den Russiske Borgerkrig i kølvandet på revolutionerne med bolsjevikker på den ene side og de hvide antikommunistiske hære, som bl.a. bestod af konservative, tilhængere af tsar-styret, liberale og antibolsjevistiske socialister, som i en kort overgang fik støtte af udenlandske tropper.

Opsummering og levende billeder fra Den Russiske Revolution. Produceret af National Geographic. På Engelsk.

Hvad var Den Russiske Borgerkrig?

Den russiske borgerkrig er betegnelsen for en række konflikter mellem bolsjevikker og forskellige antikommunistiske hvide hære i perioden 1918-20, som endte med bolsjevistisk sejr. Borgerkrigen sluttede dog ikke med bolsjevikkernes sejr over de hvide, og det gik løbende op for befolkningen, at bolsjevikkerne ikke kunne holde deres løfter om jord til bønderne, fred til landet og al magt til sovjetterne.

Er du biblioteksbruger eller elev?

# data[].attributes.attachment_link.description
I midten af 800-tallet begyndte skandinaver, eller varæger som de kaldte sig selv, at sejle på de russiske floder, hvor de etablerede handelspladser i det, der senere blev kendt som Novgorodområdet. Der er dog ifølge historiker Paul Ulff-Møller uenighed mellem nordiske og russiske forskere om, hvorvidt grundlæggelsen af Rusland kan tilskrives disse varæger (se kilder).

# data[].attributes.attachment_link.description
I perioden fra 1914 til 1917 steg priserne på mad og andre fornødenheder voldsomt. I nedenstående skema illustreres nogle af prisstigningerne. Priserne er angivet i rubler.

# data[].attributes.body
Fremstillingsmateriale

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Baggrunden for den russiske revolution skal findes i de dybe modsætninger, der gennem århundreder var opstået mellem den brede russiske befolkning og samfundets top. Efter revolutionen i 1905 lovede zaren befolkningen forbedringer, men de politiske forandringer blev ikke så vidtgående som håbet, og det lykkedes for zaren at bevare den politiske magt næsten intakt.

Med Ruslands deltagelse i 1. Verdenskrig voksede problemerne igen. Krigsnederlag og økonomisk krise betød, at det russiske samfund mere eller mindre brød sammen. Utilfredsheden voksede, og tilliden til zaren var væk.

1. Verdenskrig 1914-1918

1. Verdenskrig startede den 1. august 1914, da Tyskland erklærede Rusland krig, og varede til den 11. november 1918. Krigen blev udkæmpet mellem på den ene side Entente-magterne, det vil sige Frankrig, Rusland, Stor-britannien og deres allierede, herunder USA og Japan, og på den anden side Centralmagterne, som var Tyskland og Østrig-Ungarn. Der var flere årsager til krigsudbruddet, men det skyldtes blandt andet en konflikt om Østrig-Ungarns politik over for Serbien.

Zaren afsættes ved februarrevolutionen

Februarrevolutionen var mere et sammenbrud end en egentlig revolution. Manglen på fødevarer i byerne var katastrofal, og befolkningen var desperat. Den 12. marts kulminerede situationen i hovedstaden Petrograd, da det kom frem, at zaren havde opløst den folkevalgte forsamling, dumaen.

Soldater blev tilkaldt for at hjælpe zarens politi med at bekæmpe de mange demonstrationer og strejker, men soldaterne nægtede at skyde og sluttede sig i stedet til demonstranterne. Uden militærets støtte kunne zarstyret ikke overleve, og den 15. marts 1917 abdicerede zar Nikolaj 2. Han blev senere dræbt sammen med hele sin familie af bolsjevikkerne.

Dobbeltmagten overtager styringen af Rusland

Dagen efter zarens abdikation udnævnte den delvist folkevalgte duma, der havde nægtet at lade sig opløse, en provisorisk (det vil sige midlertidig) regering. Regeringen skulle fungere indtil en grundlovsgivende forsamling havde udarbejdet en ny grundlov for landet. Den provisoriske regering var imidlertid ikke den eneste magtfaktor. Under revolutionen blev der i flere russiske byer dannet såkaldte sovjetter, som var råd valgt af en forsamling. Sovjetterne bestod af repræsentanter for arbejdere og soldater. Den mest magtfulde var den store sovjet i Petrograd, og regeringen var fra starten nødt til at dele sin magt med Petrograd-sovjetten. Dette er kendt som "dobbeltmagten". Sovjetterne fremførte folkets krav om frihed og brød, og det var den provisoriske regering, der skulle indfri dem. De to magtorganer var hver især afhængige af hinanden, og det er svært at sige, hvem af dem der var stærkest.

Lenin vender tilbage

Vidste du at...

Lenin en kort overgang boede i København, mens han var i eksil i Vesteuropa.

Vladimir Lenin var en fremtrædende skikkelse i den bolsjevikiske fløj af Socialdemokratiet. På grund af sine politiske holdninger, som ikke var tilladte under zarstyret i Rusland, havde Lenin levet i eksil i Vesteuropa siden 1900. Men nyheden om februarrevolutionen fik ham til at vende tilbage til Rusland.

Lenin mente, at Petrograd-sovjetten skulle stoppe samarbejdet med regeringen, og at al magt i stedet skulle overgå til sovjetterne. Han tordnede frem med slogans om jord til bønderne, brød til folket og fred til landet, og han var indædt modstander af Ruslands deltagelse i 1. Verdenskrig.

Opstand i juli

Bolsjevikkerne var i mindretal både i Petrograd-sovjetten og på landsplan, og den 16. juli 1917 blev de svækket yderligere efter en spontan arbejderopstand i Petrograd. Opstanden havde udgangspunkt i Lenins hovedpunkter, og for ikke at gå imod deres egen politik var bolsjevikkerne tvunget til at sympatisere med demonstranterne.

Det kan virke modsigende, at en opstand med udgangspunkt i bolsjevikkernes krav medførte en svækkelse af bolsjevikkerne, men det skyldes, at regeringen tolkede opstanden som et kupforsøg arrangeret af bolsjevikkerne. Derfor faldt bolsjevikkerne i unåde. Regeringen nedkæmpede opstanden, og mange bolsjevikker, heriblandt Lenin, blev tvunget til at flygte eller gå under jorden.

Bolsjevikkernes fremgang

I løbet af efteråret 1917 fik bolsjevikkerne atter fremgang, da de opnåede flertal i de vigtigste sovjetter, herunder sovjetterne i Petrograd og Moskva. Det pludselige flertal skyldtes både regeringens svaghed og bolsjevikkernes styrke.

Regeringen var svag, fordi den skulle tilfredsstille mange modsatrettede interesser, og derfor var tvunget til føre en politik, der hverken mødte modstand hos sovjetterne eller hos de borgerlige partier, som varetog de jordbesiddendes interesser. Regeringens handlekraft blev yderligere indskrænket af landets allierede i 1. Verdenskrig, USA, Storbritannien og Frankrig, der krævede, at Rusland til gengæld for at modtage økonomisk støtte til genopbygning af sit kriseramte land skulle fortsætte krigsindsatsen.

Bolsjevikkernes styrke skyldtes blandt andet, at de førte en populær politik, der appellerede til store dele af befolkningen. Desuden havde bolsjevikkerne dygtige, men hensynsløse, ledere i Vladimir Lenin og Lev Trotskij, som ingen midler skyede og som begge mente, at målet helliger midlet. Ifølge deres logik var vold en legitim måde at løse problemer i samfundet på, og de havde ordet i deres magt og forstod at slå til på det rette tidspunkt. Samtidig havde de evnen til at manøvrere efter det politiske klima.

Bolsjevikkerne kommer til magten

I oktober 1917 var Rusland et stort kaos. Det spæde demokrati var blevet til anarki, og dem, der ville have magten, kunne tage den. Mange steder var de desperate bønder begyndt at beslaglægge jord i protest mod regeringens manglende løsning på problemerne med fordeling af jord, og det resulterede flere steder i uroligheder. Desuden deserterede soldater fra hæren i et forsøg på at få deres del af den beslaglagte jord.

Da det var lykkedes for bolsjevikkerne at få soldaterne i Petrograd over på deres side, kunne de forholdsvis nemt erobre magten gennem et kup. Den 7. november (25. oktober efter den gamle, julianske kalender) indsatte bolsjevikkerne soldater på strategisk vigtige positioner i Petrograd, og om natten trængte de ind i Vinterpaladset, hvor den provisoriske regering befandt sig. Regeringen blev anholdt, og Oktoberrevolutionen var en kendsgerning.

Oktoberrevolutionen i november

I januar 1918 skiftede Rusland fra den julianske til den gregorianske kalender, som man også bruger i dag. Den julianske kalender var 13 dage bagud i forhold til den gregorianske. Datoerne før januar 1918 afhænger derfor af, hvilken kalender man anvender. Alle datoer er her opgivet i henhold til den gregorianske kalender, også selv om de fandt sted før januar 1918. Derfor fandt Oktoberrevolutionen sted i november.

Dannelsen af en ny regering

Revolutionen blev gennemført i Den Alrussiske Sovjetkongres' navn. Den Alrussiske Sovjetkongres bestod af af repræsentanter fra de sovjetter, hvor bolsjevikkerne sammen med deres støtter havde flertal. Det var denne forsamling, der skulle danne ny regering.

De to andre revolutionære partier, mensjevikkerne og De Socialrevolutionære, var imod bolsjevikkernes magtovertagelse og forlod derfor kongressen i protest. De var i princippet ikke modstandere af revolution, men de mente, at revolutionen var blevet gennemført for tidligt, og at sovjetterne ikke var klar til at overtage magten. Fordi mensjevikkerne og De Socialrevolutionære udvandrede fra kongressen, blev det nemt for bolsjevikkerne at få valgt Lenin som leder af den nye regering. Regeringen, som fik navnet Folkekommissærernes Råd, var kun midlertidig og skulle kun sidde, indtil en grundlovgivende forsamling blev indkaldt.
Læs mere om den kommunistiske ideologi
Ved valget til den grundlovsgivende forsamling få uger efter Oktoberrevolutionen, fik de ikke-bolsjevikiske partier flertal. Da den grundlovgivende forsamling mødtes første gang i januar 1918 krævede bolsjevikkerne, at de delegerede skulle underlægge sig den nye sovjetregering, Folkekommissærernes Råd, men forsamlingen nægtede. Dette problem løste Lenin ved simpelthen at opløse den grundlovgivende forsamling med magt med hjælp fra soldater, som havde tilsluttet sig bolsjevikkerne.

Dermed var fundamentet støbt for en helt ny samfundsorden, hvor bolsjevikkerne havde monopol på magten og ikke skyede nogen midler i deres bestræbelse på at gennemføre det socialistiske samfund.

# data[].attributes.attachment_link.description
Baggrunden for den russiske revolution skal findes i de dybe modsætninger, der gennem århundreder var opstået mellem den brede russiske befolkning og samfundets top. Efter revolutionen i 1905 lovede zaren befolkningen forbedringer, men de politiske forandringer blev ikke så vidtgående som håbet, og det lykkedes for zaren at bevare den politiske magt næsten intakt.

# data[].attributes.body
Fremstillingsmateriale

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mod slutningen af 1800-tallet var ca. 85 % af den russiske befolkning bønder, og de fleste levede på et eksistensminimum. Bønderne havde i generationer levet i livegenskab, hvilket betød, at de var godsejerens ejendom, som han frit kunne sælge og straffe. Reelt levede bønderne altså som slaver.

I 1861 blev livegenskabet ophævet, og bønderne fik deres personlige frihed og ret til at eje jord. Bønderne skulle imidlertid købe jorden af godsejerne, og de forlangte en høj pris og udbød kun den dårligste jord. Bøndernes jordlodder blev derfor meget små og af dårlig kvalitet, og de fleste bønder måtte fortsætte med at arbejde for godsejerne for at kunne overleve. Bøndernes udbytte af jorden blev yderligere forringet, fordi de kun havde dårlige - eller helt manglede - arbejdsredskaber, og fordi de brugte forældede dyrkningsmetoder. Formelt betød ophævelsen af livegenskabet en større personlig frihed, men det ændrede for de flestes vedkommende ikke den økonomiske afhængighed af godsejerne.

Industrialiseringen kom sent i Rusland

Rusland var i slutningen af 1800-tallet et udpræget landbrugssamfund, og sammenlignet med de vesteuropæiske lande kom industrialiseringen relativt sent til Rusland. I løbet af 1860'erne blev der bygget mange kilometer jernbane, hvilket var en vigtig forudsætning for den begyndende industrialisering.

Først i 1890'erne kom der imidlertid for alvor gang i industrialiseringen, og den sene industrialisering havde stor betydning for Ruslands befolkningssammensætning. I modsætning til Vesteuropa opstod der i Rusland ingen egentlig borgerklasse eller middelklasse, som kunne udgøre en økonomisk og politisk magtfaktor i samfundet. Arbejderklassen var forholdsvis lille, og hovedparten af den russiske befolkning var bønder, som hverken havde politisk eller økonomisk magt.

Rusland ledet af enevældig zar

Ruslands politiske system før revolutionen baserede sig på en stærk og enevældig zar. Zaren udpegede selv sine ministre, og han havde det sidste ord i alle store beslutninger. Denne politiske orden havde eksisteret i århundreder, og zaren havde ingen intentioner om at afgive magt til trods for, at der i befolkningen var stor utilfredshed med zarens enevældige styre.

Skiftende zarer forsøgte at imødegå problemerne i det russiske samfund gennem forskellige reformer, men problemet var, at reformerne altid fandt sted inden for rammerne af det bestående system. Nogle af zarstyrets kritikere mente, at en kraftig modernisering af zarstyret kunne opfylde behovet for forandringer, mens andre mente, at der var behov for en helt ny styreform og dermed zarens afgang.

De revolutionære partier

De revolutionære partier mente, at det var nødvendigt med et totalt brud med zarstyret. De vigtigste partier var Socialdemokratiet og De Socialrevolutionære. Socialdemokratiet var i 1903 blevet delt i to fløje; "Bolsjevikkerne", som betyder flertallet og "mensjevikkerne", som betyder mindretallet. Splittelsen var opstået på grund af stridigheder om, hvordan revolutionen skulle forløbe, og hvordan et politisk parti skulle opbygges. Et af fællespunkterne for bolsjevikkerne og mensjevikkerne var, at de i henhold til den marxistiske teori anså arbejderklassen for at være et vigtigt element i revolutionen.

Dette stod i modsætning til det andet revolutionære parti, De Socialrevolutionære. De Socialrevolutionære var et bondeparti, og deres mærkesag var, at al jord skulle tilhøre bønderne. Selv om de tre partier havde samme målsætning, nemlig at vælte zardømmet, eksisterede der ikke noget samarbejde imellem partierne.
Læs mere om den kommunistiske ideologi

Marxisme

Marxismen blev udviklet i det 19. århundrede af Karl Marx og Friedrich Engels. Ifølge Marx og Engels er samfundsudviklingen drevet frem af en kamp mellem samfundets klasser. I det kapitalistiske samfund foregår klasse-kampen mellem kapita-listerne, som kontrollerer produktionsmidlerne (eksempelvis fabrikkerne) og arbejderne, der bliver udbyttet af kapitalisterne. Klassekampen vil resultere i en samfunds-omvæltende revolution, hvor arbejderne midlertidigt overtager magten, inden en ny samfundsform, kommunismen, vil opstå. Her vil der være fælles ejendomsret til produktionsmidlerne, og det skal være muligt "at yde efter evne og nyde efter behov."

Revolution i 1905 rystede zarstyret

Utilfredsheden med zarstyret kulminerede foreløbigt med revolutionen i januar 1905, hvor det kom til landsdækkende strejker, bondeoprør og mytteri i den russiske hær. Den direkte anledning til revolutionen var en fredelig arbejderdemonstration den 22. januar 1905 i Sankt Petersborg, der udviklede sig til en regulær massakre på arbejderne. Arbejderne var på vej til zar Nikolaj 2. for at aflevere et bønskrift med krav om bedre levevilkår, men flere hundrede blev skudt ned af politi og militær.

I månederne efter "Den blodige søndag", som denne begivenhed siden er blevet kaldt, fulgte omfattende strejker. Samtidig havde zaren lidt nederlag i krigen mod Japan 1904-1905, hvilket havde svækket hans autoritet over for den i forvejen utilfredse befolkning. Den russiske zarmagt var derfor på sammenbruddets rand i efteråret 1905.

Zaren indfører begrænset demokratisering

I et forsøg på at stabilisere situationen udsendte Nikolaj 2. i oktober 1905 sit "oktobermanifest", hvor han garanterede befolkningen borgerlige og politiske rettigheder og lovede oprettelse af et folkevalgt regeringsorgan. Resultatet blev et to-kammersystem bestående af et statsråd, hvis medlemmer var udpeget af zaren, adelen eller kirken, og en statsduma, som var det nye parlaments egentlige folkevalgte organ.

Statsdumaens medlemmer blev valgt at folket, men ikke alle stemmer vægtede lige meget, idet valgreglerne favoriserede de jordbesiddende klasser, så deres stemmer vejede tungere end andre. Det var fortsat zaren, der udpegede regeringen, og han havde vetoret overfor dumaens beslutninger. Dumaen fungerede derfor reelt kun som et vejledende organ for zaren.

Som et led i den begrænsede demokratisering afgav zaren løfter om andre lempelser i samfundet, eksempelvis ytringsfrihed. De store forventninger til de reformer, som Nikolaj 2. havde lovet i sit "oktobermanifest" var medvirkende til, at zaren igen opnåede kontrol med landet. Det var dog langt fra alle løfter der blev indfriet, for eksempel opnåede den russiske befolkning ikke sin ytringsfrihed.

Den 1. og 2. duma (1906-1907) var domineret af socialistiske og radikale partier, men dumaforsamlingerne blev hurtigt opløst af Nikolaj 2., da de kom i konflikt med regeringen. Herefter indførte Nikolaj 2. en ny og strammere valglov, der i endnu højere grad end tidligere tilgodeså de jordbesiddende klasser, og de følgende dumaer (1907-1917) bestod derfor af konservative partier. Magten lå reelt stadig hos zaren.

Økonomiske reformer skulle sikre opsving

Efter revolutionen i 1905 kom der foruden de politiske reformer en række økonomiske reformer med det formål at modernisere landbruget og fremme industrialiseringen i Rusland. Hovedmanden bag reformerne var Pjotr Stolypin, som var førsteminister, hvilket svarer til statsminister. Reformerne kom til at betyde fremskridt for landbruget, og der kom gang i den industrielle udvikling. Det betød et økonomisk opsving for Rusland.

De fleste historikere er enige om, at der skete økonomiske fremskridt i Rusland i starten af 1900-tallet, men der er uenighed om, i hvilken retning udviklingen gik. Nogle mener, at reformerne afspejlede en god og dynamisk udvikling, som kunne have bragt Rusland på niveau med de europæiske økonomiske stormagter. Andre mener, at reformerne slet ikke var vidtrækkende nok, og at det nærmest lå i kortene, at det ville kræve en samfundsomvæltning at modernisere det tilbagestående russiske samfund.

Rusland træder ind i 1. Verdenskrig

Med Ruslands indtræden i 1. Verdenskrig gik udviklingen i stå. Rusland kæmpede sammen med Storbritannien og Frankrig mod Tyskland og Østrig-Ungarn. Den dårligt udrustede russiske hær led under krigen nogle hårde nederlag, tusindvis af soldater deserterede, og hæren gik i opløsning. Krigen medførte økonomisk krise på hjemmefronten, og fødevareforsyningen og transportsystemet brød totalt sammen, hvilket øgede de sociale spændinger. Krigen havde ubarmhjertigt afsløret svaghederne i det russiske samfund, og i 1917 udbrød der igen revolution. Denne gang overlevede det russiske zarstyre ikke.

1. Verdenskrig 1914-1918

1. Verdenskrig startede den 1. august 1914, da Tyskland erklærede Rusland krig, og varede til den 11. november 1918. Krigen blev udkæmpet mellem på den ene side Ententemagterne, det vil sige Frankrig, Rusland, Storbritannien og deres allierede (herunder USA og Japan) og på den anden side Centralmagterne, som var Tyskland og Østrig-Ungarn. Der var flere årsager til krigsudbruddet, men det skyldtes blandt andet en konflikt om Østrig-Ungarns politik overfor Serbien.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ved revolutionen i 1917 blev det gamle russiske zarstyre væltet, og bolsjevikkerne kom til magten. Baggrunden for revolutionen skal findes i de dybe og fundamentale modsætninger, der prægede det russiske samfund i slutningen af 1800-tallet. Magten tilhørte en lille elite omkring zaren, mens hovedparten af den russiske befolkning var fattig og uden politisk indflydelse.

# data[].attributes.body
Vurderende materiale

# data[].attributes.body
Fremstillngsmateriale

# data[].attributes.attachment_link.title
The Charge - All Quiet on the Western Front (2/10) Movie CLIP (1930) HD

# data[].attributes.attachment_link.title
Discover a video on how World War I started in Europe

# data[].attributes.attachment_link.description
This animated map illustrates how different military alliances precipitated Europe into WWI following the assassination of Archduke Franz Ferdinand.

# data[].attributes.headline
Europe at the End of the First World War

# data[].attributes.subject
Europe at the End of the First World War

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
This map is part of a series of 19 animated maps showing the history of Europe and nations, 1918-1942.

After four long years of devastating war, symbol of the decline of Europe's importance in the world, the victorious Allies - France, United Kingdom, Italy and the United States - negotiated a series of treaties in 1919 and 1920 and, in the process, redrew the continent's national frontiers.

After their defeat, the authoritarian empires disintegrated. The first to fall was the Russian Empire. In order to end the war, Lenin signed the Treaty of Brest-Litovsk in March 1918 and handed over a large number of territories to the West. The German and Austro-Hungarian Empires in Central Europe were then dismantled. The Treaty of Versailles amputated a number of regions from Germany, and Eastern Prussia was isolated from the rest of the German territory. Meanwhile, the Treaties of Saint-Germain-en-Laye and of Trianon put an end to the Austro-Hungarian Empire. Many regions were lost and Austria and Hungary, their territory substantially reduced, became two separate nations.

Last, the Ottoman Empire was stripped of much of its territory and only allowed to keep a small foothold in Europe.

Recognizing the right to 'national self-determination', as stated in the "Fourteen Points" outlined by President Wilson of the United States, the treaties created independent states for minority populations previously part of the fallen empires. In northern Europe were created Finland and the Baltic countries of Estonia, Latvia and Lithuania. Poland, which had disappeared at the end of the 18th century, was reconstituted. Then two new multi-national states were created: Czechoslovakia for the Northern Slavs (Czechs and Slovaks); and Yugoslavia for the Southern Slavs (Slovenians, Croats and Serbs).

Among the victors, several countries increased their territory: France regained Alsace and Lorraine. Italy acquired Trentino and Trieste, Romania was given Bess Arabia and Transylvania. Denmark obtained the northern part of Schleswig, while Greece extended its frontiers to cover large territories in Bulgaria and Turkey.

At the end of the war, it appeared that liberal democracy and collective security had triumphed. The new states were founded as parliamentary regimes based on universal suffrage such as the Weimar Republic in Germany. During the peace negotiations, the American President stressed the importance of disarmament and of using diplomacy for the resolution of conflict, thus paving the way for the creation of the League of Nations, as foreseen in the treaties.

Nevertheless, the treaties did not just reshape Europe, but also established a new balance of power in favour of the victors, especially France which was eager to secure its boundaries by weakening Germany. Yet the creation of new nations did not resolve all the difficulties relating to national minorities.

# data[].attributes.attachment_link.title
Discover a video on Europe between the Two World Wars

# data[].attributes.attachment_link.description
This map is part of a series of 19 animated maps showing the history of Europe and nations, 1918-1942. After four long years of devastating war, symbol of the decline of Europe's importance in the world, the victorious Allies - France, United Kingdom, Italy and the United States - negotiated a series of treaties in 1919 and 1920 and, in the process, redrew the continent's national frontiers.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jules Ferry_ Forsvar for den franske imperialisme (1885) fra Fokus 2 (gyldendal, ibog)

# data[].attributes.headline
Nationalisme førte til krig (dr.dk/undervisning)

# data[].attributes.subject
Nationalisme førte til krig (dr.dk/undervisning)