# data[].attributes.body
"Vi er lige nu i holding over København/lufthavnen pga voldsom, pludselig opstået tåge. Vi vender tilbage, når vi ved mere. I mellem tiden byder vi på en ekstra kop kaffe"! Heldigvis har jeg næsten to timer at "æde" af inden næste fly. Men mere end en time i holding resulterer i, at jeg må tage benene på nakken og i løbet af rekordtid hente min bagage, halvløbe fra terminal 1 til terminal 2. Fire minutter i lukketid tjekker jeg min bagage ind hos Air Canada. Spurter videre til sikkerhedskontrol og venter pænt/halv-utålmodigt på min tur i paskontrollen for til sidst at løbe fra paskontrol til gaten, hvor jeg støder ind i......... 50 elever fra Niels Brock gymnasium. De skal på udveksling og...... pubs i Canada!

Efter otte timer i "selskab" med gymnasieeleverne lander jeg i fuld solskin, om eftermiddagen lokaltid  i Toronto. Jeg finder huset, hvor mit værelse for en enkelt nat er. En ældre, tandløs mand er ved at hjælpe nogle kinesere på plads i et andet værelse. Den tandløse mand med huen trukket godt ned i ansigtet, hjælper også mig på plads. Samtidig giver han værdifuld info, da det går op for mig, at jeg fuldstændig har glemt alle omformere til strøm derhjemme. "Du skal bare gå ligeud, så er der en kinesisk købmand"! Manden har ret. Egentlig kunne jeg komme til at tro jeg var endt på den anden side af jorden, nemlig i Kina og ikke Toronto. Dog er jeg bare havnet i chinatown i Toronto. Og heldigvis er der en kinesisk købmand, som har de strømstik, jeg skal bruge!

Toronto er klar og kold i luften og samtidig utrolig venlig. En lille tur på kunstmuseum overbeviser mig om, at canadiere er nysgerrige på andre mennesker og gerne vil snakke. Museet har de bedste sofaer. Jeg har stor lyst til at smide mig og sove i dem! Klokken er midnat dansk tid og jeg er SÅ træt. Alligevel lykkedes det mig at have en længere kunstsnak med en vagt på museet - gad vide om jeg overhovedet fik sagt noget fornuftigt.

Efter 1,5 time er trætheden så overvældende, at jeg bare vil ud i kulden igen for at blive lidt frisk i hovedet. En hurtig pizzaslice i chinatown og jeg er mere end klar til at trille omkuld og sove. Jeg skal tidelig op, afsted ud i mørket og kulden mod lufthavnen for at nå flyet til Cuba.

Heldigvis er der ingen tåge over Toronto og flyet letter til tiden. Dog er jeg lige ved at tro, at piloten har taget fejl, da vi igen skal lande. Lufthavnen er lige så lille som den i Karup og det regner. Foresten hov, du har et æble i din taske. Det må du IKKE indføre her i landet - Velkommen til Cuba eller skulle jeg måske skrive DDR?!

# data[].attributes.body
Pludselig regner det og jeg rykker ind i tørvejr på den statsejede cafe med min cappucino. Jeg sidder lidt i mine egne tanker og kikker på regnen. Ved nabobordet rejser en ældre mand sig og kommer over til mit bord. Han giver hånd, siger at vi dagen forinden også sad på cafe sammen og at han aldrig har set en med så blå øjne som mig. I det han snakker genkender jeg ham også. Han drikker øl med sin cubanske ven og jeg skal være velkommen ved deres bord. Han er fra New York, arbejder med printing og hader Trump! Han har nemlig forpurret et udvekslingsprojekt omkring bogtrykning han var ved at sætte i stand med sin cubanske ven. "...Men Trump ville kunne lide dig - du er dansker og har blå øjne"!

Hans cubanske ven fortalte derimod om old fashion-dating. For mange år siden mødtes de unge i byens park. Pigerne gik den ene vej rundt om parken og drengene gik den anden vej. Sådan blev de ved et stykke tid og måske fik man et godt øje til en i rækken og så ventede man bare på at gå forbi hinanden igen.

En sidste historie fra dem lyder på, at kalvekød er utrolig dyrt i Cuba. Derfor kan cubanerne finde på at tage deres gamle Lada og køre en ko ned - med vilje. Så har de kokød til et stykke tid. Dog er det bedst at undgå, at politiet finder ud af det. Det kan nemlig give op til 25 års fængsel at køre en ko ned. Slår du et menneske ihjel og dømmes for det, koster det kun 20 år i fængsel. Sådan er der vist så meget der er mærkeligt her på øen. Bare det at komme ind i landet er en længerevarende procedure. Den kvindelige paskontrollør er meget interesseret i, om jeg har venner jeg skal besøge. Jeg aner ikke, hvad jeg skal svare. Da jeg snakker med min vært om det, siger han, at det er fordi det er usædvanlig lang tid jeg rejser rundt alene.

Han spørger desuden om jeg har set det "rigtige" Santa Clara". Jeg er udemærket med på, hvad han mener. Og ja, jeg har set mennesker, der lever i det mest usle, man kan forestille sig. 500m fra det sted er der et kæmpe, velholdt mausoleum for Che Gueva. Det bevogtes af militær og politi. Pedro, min vært nikker og siger at det er the real Cuba. Pedro og hans familie er heldige. Hans kone underviser i biokemi på universitetet. De vil altid have hendes indkomst at leve for. Grunden hvor huset ligger på, har Pedro arvet fra sin far. I flere år har de bygget på huset og Pedro kan nu supplere deres indkomst med at leje værelser ud. Som sådan meget fint, indtil han fortæller, at han skal betale skat uanset om han har en indkomst fra sin udlejning eller ej. Så nogle gange må de betale skatten med den indkomst, hans kone har.

# data[].attributes.body
Med et stort knus og ønsket om, at jeg skal komme tilbage til Santa Marta og lære spansk siger jeg farvel til Alain i busterminalen i Varadero.

Efter en bustur på fire timer ankom jeg i mandags til Varadero. Jeg er blevet fortalt og har læst mig frem til, at det er her turisterne er. Det er her kommuniststaten blandt andet lægger sine penge. Hos turisterne!

Jeg skal dog ikke bo i Varadero, men i Santa Marta. De to byer er adskilt af en kanal og der er mindst fem km til mit hostel, så jeg vil gerne have fat i en taxi. Pladsen foran busstationen er også fuld af små gule Lada-taxaer, men ingen af dem er specielt interessede i en tur til Santa Marta. Jeg undrer mig lidt, for generelt tilbydes der taxakørsel overalt! Til sidst er der dog en chauffør, som siger ok. De to byer er forbundet med hinanden via en stor bro over kanalen.

Efter en dags tid i de to byer går det op for mig, hvorfor chaufførerne ikke var så interessede i turen. På broen ligger et checkpoint. Jeg passerer på gå-ben kanalen en del gange i løbet af dagene jeg tilbringer i Santa Marta og HVER GANG er der hevet en bil ind, som skal checkes. Min vært, Alain bekræfter det jeg har set. Politiet må tjekke for alt! Hvis de har lyst - i sær de nye unge betjente skulle være meget emsige. Han har selv været i fængsel tre gange i Santa Marta, fordi han har kørt på scooter uden sit kørekort. Den første gang fik han fat i sin chef på marinaen i Varadero. Chefen kunne ikke undvære ham og vupti, så var Alain fri igen. De to andre gange havde han ingen chef og derfor måtte han sidde flere timer bag lås og slå for igen at køre scooter uden kørekort. "Engang var jeg kommunist af hjertet det er jeg ikke mere." Så kort siger han det! Kommunisme er dårligt - staten bestemmer, der er ingen reel frihed for befolkningen og mange steder en ekstrem fattigdom. Statens penge går til at vedligeholde offentlige bygninger og anlæg. Har der været en orkan som rammer turistområderne, ja så er det hotellerne, som får penge til genopbygning. Staten sørger også for at flytte nyt sand ud på stranden, så turisterne har lyst til at være der.

Alain ryster på hovedet og siger, at mange turister i Varadero ikke forstår hvad det rigtige Cuba er. Og jeg er helt enig. De har købt en all-inklusive pakke og bliver i Varadero. Bedst beskrevet som et stykke Miami Beach.... i Cuba. Der er en bus som kun turisterne må køre med, der er amerikanske varer på hylderne i supermarkedet og alle kan snakke engelsk. Selv amerikaner-bilerne er pæne og velholdte og hesten, der fragter turister rundt i hestevogn, ser sund og velernæret ud. Jeg føler lidt at være deltager i en tegneserie, når jeg opholder mig i Varadero. I mine øjne gøres der voldsomt grin med de mennesker, som lever under kummerlige forhold andre steder i landet. Hvis de er heldige har de et gammelt øg til hest, som ser mere død end levende ud. Det er deres eneste transportmiddel og måske det som kan skaffe dem en lille bitte indkomst.

Alain er heldig! Han har lært sig selv engelsk og ikke mindst, så er han spansk statsborger. Den meget vigtige detalje har han fået via sin far, der var immigrant fra Spanien. Jeg lover at komme tilbage og lære spansk! Og så mosler han ellers rundt med min bagage i sin Toyota, griner og siger "to heavy for a lady"!

# data[].attributes.body
Puha, heldigvis åd bankautomaten ikke mit Visa-kort og jeg fik også penge ud af automaten. Men på sin vis er jeg uheldig, da alle sedler er 50 CUC-sedler(300kr). Dem kan jeg kun bruge helt bestemte steder og hvis jeg identificerer mig med mit pas, hvorefter der skal udfyldes en formular, som jeg så skal underskrive. Pengene kan sikkert også veksles i banken, men det kræver, at jeg står i kø - i laaaang kø!

Efter 7,5 time i en bus med larmende aircondition og et sikkert, meget vigtigt stop ved en turistinformation "in the mittel of no-where" er jeg torsdag, sidst på eftermiddagen fremme i Viñales. Byen summer af turister, på en god måde. Tilbage i tiden er byens utallige casa particulare bygget til russiske turister, som skulle på ferie i et kommunistisk land. Måske derfor byen virker rar at være i - den lokale befolkning og de mange turister passer ligesom sammen.

Vejnavne- og husnumresystemet er ikke helt nemme at tyde og forstå. Heldigvis har jeg en adresse og et tlfnr på dem, jeg skal bo hos. Jeg må have set lidt lost ud, for en yngre "burger"-sælgende mand kommer og tilbyder sin hjælp. Han kikker lidt på mit papir og ringer så til min vært. Han forklarer med hjælp fra sin kompagnon/"burgersælgende"-ven, at jeg bare skal vente i fem minutter, så kommer der en efter mig. Ganske rigtig en spansksnakkende mand på cykel henter mig. Og takket være burgermanden i det lyserøde hus, så kommer jeg frem til Illiana & Jorgis' casa fem minutter uden for bymidtens hektiske liv. Huset er smukt, lyserødt og med gyngestole på terrassen. Jeg er glad😉.

Det er ikke meget engelsk, de kan - cirka på niveau med mit spanske. Alligevel lykkedes det os at nå til enighed om både morgenmad, booking af en strandtur og en ridetur. Og da jeg fredag morgen inden strandturen får morgenmad, når mit spanske nye højder for Mama i huset siger nemlig: Buen dias a la playa, samtidig med hun peger op på himlen. Og hun har ret, det er en god og varm dag at tage på stranden og jeg forstod, hvad hun sagde!

Turen i delt taxi til Cayo Jutias er en bumlende, skramlende affære i en gammel, grøn jeep. Med på turen er to franske kvinder og "... og vi vil SÅ gerne snakke"... siger den ene. Og det gør vi så - bag i jeepen! Vi er nemlig heldige at sidde bagerst. På forsædet sidder et par fra Mexico og hver gang bilen hælder voldsomt til højre, ja så går døren i passagersiden op. Så hvis de vil undgå at ryge ud, må manden lige holde fast i døren i de skarpe sving. De franske kvinder og jeg når vidt omkring i vores samtale. De er målløse over, at jeg først kan gå på pension, når jeg bliver 70 år. Og jeg lover dem at rejse, alt det jeg kan, inden jeg når deres alder!

Køreturen på 60km tager to timer - måske kan 20km tilbagelægges i fjerde gear. Resten af tiden er i tredje, hvis vi er heldige😂. Til gengæld er Cayo Jutias turen værd. En paradisø uden fastboende med et fyrtårn først bygget af amerikanerne og sidenhen har russerne også bygget på det. Det er nu ikke nogen arkitektonisk perle. Der i mod er øen i sig selv en perle. På stranden er der næsten ingen mennesker, vandet er helt klar og sandet lysende hvidt. Den eneste afbrydelse er en cubaner, som vil sælge grillet hummer til middagsmad. Jeg takker ja - det smager skønt. Han tilbyder også, at vi da lige kan mødes om fem minutter længere nede af stranden. Jeg takker nej.

Turen tilbage til Viñales starter kl 16. Midt på turen må vi gøre et stop. En bil holder på vejen og lækker olie. I en af de andre fem biler, som også er stoppet, finder de et tov og bilen kan så slæbes videre.

Turen hjem fra paradisøen er slut og som den sidste passager sættes jeg af ved mit casa. Chaufføren, en mand i 50'erne, kikker på mig, peger på mine øjne og siger: you lady, very blue eyes! Beautiful!

# data[].attributes.body
"Hey hey, like a professionel"? Pedro kikker spørgende på mig, da jeg tager fat i tøjler og sadlen for at komme op på hesten. Jeg smågriner, og siger "ja måske for 20 år siden".

Pedro og jeg er næsten på vej op i bjergene, da Lisa dukker op. Hun er fra Frankrig og troede hun havde booket sig ind på en vandretur. Hun starter da også med at gå, men Pedro får hende overtalt til at tage hesten, han selv rider på. Så der sidder Lisa og jeg på Mojito og Coco Loco. Det bliver en rigtig hyggelig tur. Imens vi gør holdt ved en tobaksbonde og på spansk får hele historien om den cubanske cigar, så løber Pedro tilbage og henter en hest mere til sig selv. Tobakmanden forstår ikke helt, at vi ikke vil ryge hans cigarer. De dufter nu godt, fx af kanel, honning eller vanilje. Men vi holder os til at være ikke-rygere. På hest igen rider vi længere opad og landskabet/vegetationen ændrer sig. Det bliver nærmest sletteagtig og med store mellemrum mellem pinjetræerne. Solen bager ned fra en skyfri himmel. Coco Loco og jeg skal åbenbart ride forrest. Jeg aner dog intet om, hvornår vi skal til venstre eller højre eller lige ud. Nogle gange ved hesten det. Andre gange ikke! Lisa hjælper til med at få spurgt Pedro om vej. Jeg har på fornemmelsen, at han indimellem er ved at falde i søvn, når han ikke snakker i mobil. Måske meget forståeligt, at han snupper sig en "rideturslur" - han har nok taget den tur med turister 1000-vis af gange. Pyt med det. Lisa og jeg småsnakker og hun er glad for, at hun har taget hesten fremfor at skulle gå på sine ben. Terrænet er uvejsomt og vi møder ikke andre på vores tur. Vi gør endnu et stop hos en kaffe-/rombonde. Han fortæller om kaffe-, kakao- og romproduktion. Og vi smager det hele. For første gang prøver jeg at smage en kakaofrugt. Det smager godt - lidt i stil med den asiatiske lycheefrugt. Den produktion af rom de har er særegen for Viñales-området. Den er lavet på en lille frugt der hedder guavabita. Frugten ligger i flasken og afgiver smag. En gylden rom, som selv jeg kan drikke uden sodavand i. Der er ingen smag af alkohol - overhovedet! Lisa fortæller, at hun normalt ikke drikker alkohol eller kaffe. Undtagelsesvis vælger hun at smage på rommen og køber senere også en kop kaffe. Hun kan lide begge dele og griner lidt af sig selv. Hun har aldrig redet på en hest før, ryger ikke, drikker ikke kaffe eller alkohol, så hun ved faktisk ikke helt, hvorfor hun bookede sig ind på den her tur.

Vi snakker længe over den lille, sorte kop kaffe, så længe at Pedro får sig en lur ved et andet bord. Han må være lidt atypisk, for de andre cowboys hælder altså ufortyndet rom ad libitum ned, mens de venter på deres turister. Gad vide, om kommuniststaten ser stort på promilleridende cowboys?! Det lader det til.

Næsten hjemme igen, får min hest et flip og bliver bange for et eller andet inde i en busk. Jeg opdager det næsten ikke, men reagerer åbenbart instinktiv og tager det afslappet. Pedro vågner op af sin "rideturslur" og siger: HeyHey, Amiga is like a professionel!! Det med heste må være ligesom med at cykle! Man glemmer det aldrig - det sidder i kroppen. Og med beklagelse må jeg fortælle min far, at jeg red uden ridehjelm🙈😂😉

# data[].attributes.body
Den stats-ejede ViaZul bus, som jeg er med fra Viñales til Havana drejer pludselig fra mortorvejen. I starten tror jeg, at nogle passagerer skal sættes af ved et hotel. Men vi kører et godt stykke tid væk fra vejen og ind i noget der ligner en nationalpark. Vejen er flot, politiet er der til at holde øje, der er et chekpoint og pludselig går det op for mig, at jeg igen er fanget i "Se-hvor-flot-Cuba-er-statsinformation-til-turister". Bussen er nemlig fyldt med udlændinge og kun ganske få cubanere. Dvs bussen skal køre ca 10km væk fra motorvejen for at holde et rast. Alt er så nydeligt og pænt. Et nybygget hus ved en lille sø. Der er endda mulighed for at købe is, kolde drikkevarer og ikke at forglemme, få internetforbindelse. Alle stiger ud undtagen en cubansk kvinde og mig. Jeg er nemlig sur. Kommuniststaten skal ikke tage mig som gidsel og bestemme hvad jeg skal se af fine ting i Cuba.

Vi holder i 25min og kører nøjagtig samme vej tilbage igen uden at se skyggen af andre mennesker andet end selvfølgelig, politiet. På et tidspunkt i dagene hvor jeg var i Santa Marta, ser jeg en meget underlig bil. Grå, lille og firkantet varevogn. Uden vinduer men med en dør bagi. Den giver mig øjeblikkelig associationer til "Fiskebilen" fra stasifængslet Hohenschönhausen i Berlin. Fiskebilen opsamlede og afleverede mennesker, som skulle varetægtsfængsles i Berlin. Beboerne lige omkring fængslet anede ikke for det første ikke, at der lå et fængsel og de troede på, at bilen solgte fisk.

Jeg har simpelthen hørt, læst, set, og undervist for meget omkring DDR til nogensinde at kunne se objektivt på kommunisme.

Heldigvis, er Cuba ikke kun kommunisme. Det er er smukt, varieret land med en yderst venlig befolkning. Jeg når heldigvis at få surmulet færdig inden bussen rammer Havana😉

Igen må jeg alliere mig med en taxachauffør. Jeg har en adresse, men uden internet er det ikke helt nemt at bruge Google-maps. Jeg skal bo i området, der hedder Miramar. Ambassadekvarteret, siger taxichaufføren anerkendende. Han er en ældre, flink mand kørende i en stor, hvid gammel Mercedes. Han vil utrolig gerne snakke, men mit spanske og hans engelsk når vist sammen højde - omkring gulvniveau. Da vi kører forbi et større befæstningsværk siger han: "Policia" og ryster på hovedet.

Vel fremme ved destinationen i ambassadekvarteret kikker han og jeg på hinanden. Det hus, hvor mit værelse er, ser meget trist og lukket ud. Han tjekker adressen, jo den er god nok. Han siger noget på spansk, og jeg forstår, at han vil gå med mig og tjekke, at det er det rigtige hus. Og sådan er den cubanske befolkning. Hjælpsomme og vil gøre alt for, at jeg har det godt. Adressen var rigtig nok og værelset kan vel bedst beskrives som "tjenestepigens kammer". Huset har den mest mystiske indretning og værten Lourdes er en noget ældre dame, som har glemt alt om, at jeg have ønsket at købe aftensmad hos hende. Ligesom mit spanske sprog ligger omkring gulvniveau, så gør værelset også. Bevares, det er rent og pænt med walk-in toilet/bad og en seng, hvor fjedrene minder om noget der har siddet i de gammel amerikanerbiler på vejene. Vinduer er der ikke brugt tid og kræfter på at installere. Jeg ræsonnerer mig frem til at blive den første nat og lade morgenmaden afgøre, om jeg skal se mig om efter et andet sted at være. Som bonus skal jeg dog kun gå 100m for at nå Karl Marx-teateret - her er er et wifi-hotspot. Damen har jo glemt min aftensmad, så jeg må i mørket se, hvad jeg kan finde. En lille dør står åben ind til noget der kunne ligne et hjemmebageri. Jeg køber mit nok mest mærkelige aftensmåltid. Til den nette sum af 6kr får jeg en butterdejs-kokostærte med røgsmag. Den er så fedtet, at den ville kunne flyde ovenpå vand. Men jeg er sulten og spiser halvdelen. For jeg ved at i morgen, skal jeg gå langt for at komme ind til den gamle bydel, Havana Vieja. Og hvis morgenmaden ikke er god, skal jeg også have fundet et nyt sted at overnatte - i Havana.

# data[].attributes.body
Havana forlades med stil i en rød håndmalet Ford, der umiddelbart lyder som om den kører med en traktormotor. Men pyt med det. Jeg kommer helskindet til busstationen i Havanas morgenmylder.

Efter tre nætter i tjenestepigens kammer er det tid til at sige farvel til Lourdes, hendes mand og deres datter/køkkenhjælp?! Morgenmaden var anderledes og supergod, så jeg besluttede derfor at blive😊 jeg blev sågar sendt afsted med havregrød i maven - en lang rejse krævede en god morgenmad.

Havana er voldsom og viser sig konstant at være kontrastfyldt. Jeg bor 6km uden for Old Havana. Min beslutning bliver at gå langs vandet ind til centrum. Jeg har ved et wifi-spot downloadet et kort på googlemaps, bruger herefter telefonens gps og satser på at kortet stemmer. En lang, varm tur med ualmindelig mange tilbud om både taxature i mange forskellige køretøjer, cigarer, diverse turistskrammel og endda en mand som vælger at tage billeder af mig med sin mobil😂

Efter fire timers gå-tur, med mange små afstikkere fra den direkte rute, når jeg den gamle bydel. På den ene side er Old Havana ufattelig smuk og på den anden side så grim og klam, at jeg ikke tror mine egne øjne. Men det som slår mig allermest er faktisk, at der konstant er en duft/lugt, som rammer min næse. Nogle steder er stanken af affald og menneskelort ulidelig og voldsom, men går jeg bare et skridt videre, kan der komme den skønneste duft af vasketøj, hvidløg, kaffe, mad eller parfume. Det hele selvfølgelig godt blandet sammen med cigarrøg i stride strømme og nå ja, udstødningsgas fra de gamle biler. Gamle bevaringsværdige bygninger er under renovering og igen andre steder er det så beskidt og klamt at jeg tænker ..."her bor ingen". Sekundet efter skimter jeg, mennesket i vinduet eller snoren med vasketøj, så selv i de mest uhumske, faldefærdige bygninger, findes der liv. Det mest sigende billede fra den dag, er kvinden der sidder og kikker ud af et vindue i netop sådan en bygning. Det hun kan se, er "El Capitolio". Tidligere regeringsbygning. Den er blændende hvid, græs og palmer er skarpskåret og total grønne. I disse dage lægges der sidste hånd på en total nyrenovering. Kontrasten er enorm.

Hjemme i tjenestepigens kammer er jeg så træt og mæt af indtryk, at jeg på ingen måde er sulten. Jeg kan ligefrem fornemme, hvor støvet og beskidt jeg er efter dagens gå-tur på omkring 18km. Mit hoved trænger til ro og skærgårds-krimien på iPad'en, er lige hvad det har brug for. Aftensmad orker jeg ikke at tænke på - det bliver en Karen Wolf-kiks medbragt hjemme fra Danmark og læssevis af vand.

Mit udgangspunkt i Havana er Miramar/ambassadekvarteret. Jeg er ret nysgerrig omkring det hus jeg bor i. Det er fuldstændig anderledes indrettet, end hvad jeg ellers har set i Cuba. Manden virker en smule fornærmet over spørgsmålet, men jeg prøver at tydeliggør, at det er fordi jeg er nysgerrig. Jeg kan godt lide huset. Han tøer op og fortæller, at han har arvet det fra sin bedstefar. Miramar-kvarteret blomstrede og havde sin storhedstid før revolutionen. Ambassadefolk og de rige boede/bor her. Det passer med det indtryk, huset giver - her har været tjenestefolk. Der er flere forskellige indgange, nogle døre er meget store andre bittesmå. Der er små luer og lemme i huset fx fra køkken ud til spiseområdet. Det er muligt, at mit værelse ikke er supergodt, men huset er en oplevelse i sig selv. Få ambassader findes stadig i området. Enkelte smukke, velholdte palæer direkte ned til stranden og en stor andel af områdets bygninger tilhører Cubas undervisningsministerie. Kæmpe hoteller, et stort supermarked, og cafeer af vestlig standard dukker også op på min gå-tur rundt i området. Jeg bruger dag 2 i Havana på at puste lidt ud og bare daske rundt, nyde solen, vandet og det som nu lige dukker op.

Miramar virker vestlig. Her er forholdsvis pænt, brede fortove og ikke mindst ser det ud til, at der er store byggerier på vej. Cafeerne har en ret høj, vestlig standard Inden dagen er forbi, har jeg frekventeret fire forskellige cafeer og var på jagt efter den femte😜Jeg har spist usandsynlig lækker femlags-lagkage, drukket skøn cappochino, kølende, friskpresset ananasjuice samt fortæret en større pizza og en portion chokoladeis. Hermed er jeg klar til at se solen forsvinde i Straits of Florida og tage en sidste nat i tjenestepigens kammer.

Torsdag morgen kl.9.30 sætter den ford-/traktormotorkørende taxachauffør mig af ved busstationen. Han sørger galant for at jage alle gribbene, som vil sælge både taxature, delte busture og cigarer til mig væk. "Hun har har en billet og I behøver ikke komme med flere tilbud". Jeg kan kun smile og sige tak på spansk til ham - han ville gerne have snakket meget mere med mig, men gulvhøjde spansk/engelsk rækker desværre ikke til længere samtaler. Fem timers bustur til Cienfuegos venter forude!

# data[].attributes.headline
Busser, taxichauffører og ankomst til Cienfuegos (8)

# data[].attributes.subject
Busser, taxichauffører og ankomst til Cienfuegos (8)

# data[].attributes.body
På stationen i Havana venter jeg længe på at få lov til at tjekke ind hos busselskabet. På min billet, som jeg har booket og printet hjemmefra, står at jeg skal møde en time før afgang for at tjekke ind. Men eftersom jeg ikke skal med bussen til Varadero men derimod Cienfuegos, ja så må jeg vente. Bussen til Varadero, skal sendes afsted først!

"Så sæt dig ned og vent, lady!" Javel!!!

For at sende en bus afsted er der mindst ni mand i aktion. Fem styk inde på selve stationen. Tjek ind og uddeling af billet klares af to mand, yderligere to går rundt og holder øje og tjekke at passagerne på buslisten stemmer overens med de udleverede billetter. Det tager lang tid! En ældre mand i mørkeblå skjorte holder øje med dem alle sammen. Nogle gange lyder det, som om han irettesætter og skælder lidt ud på sit personale. Han er den eneste, som har et skilt med sit navn på. Ved bussen er yderligere to personer klar til at ordne bagage, en mand til at lave et mærke i billetten inden jeg går ind i bussen og en chauffør til at køre bussen. Vi snakker om en bus med 50 passagerer. Jeg overvejer om det ikke mest hedder, "så-mange-som-muligt-skal-have-et-arbejde-system".

På turen gøres et obligatorisk "se-hvor-fantastisk-Cuba-er-turistinformations-stop". Jeg opgiver på forhånd at blive sur! For første gang i 14 dage støder jeg på danskere. En gymnasieklasse fra Falster. Drengene, jeg kort snakker med, ligner alle fire kogte krebs - gad vide om mor ikke havde pakket solcreme til dem😉

Bussen kører nogle gange af veje, som er stort set uden trafik og jeg overvejer om det er en turistvej. Turen går nemlig igennem en flot plantage direkte ned til havet.

På busstationen i Cienfuegos skal jeg have fat i en taxa - jeg burde egentlig kunne gå til mit casa, men jeg har fundet ud af at taxachaufføren, som regel er god til at hjælpe med at finde rundt i nummer-/vejsystemet. Ham, den ældre herre, jeg får allieret mig med, er ret sjov. Han kikker på mit papir, peger så på sine øjne og rykker papiret lidt frem og tilbage, så griner han og peger ud mod sin bil. Vi går til Lada-taxaen og i handskerummet, finder han sine læsebriller. Efter fem minutters kørsel er vi næsten fremme. Han tager igen brillerne på og læser adressen, kikker sig rundt, læser igen, skubber brillerne op i panden, stopper bilen, stiger ud og tager papiret med sig. Han står lidt tid midt på vejen og kikker rundt på husene. Til sidst vælger han at ringe på et sted - og heldigvis er det mit nye casa. Endnu engang har chaufføren været til stor hjælp. Han får lidt ekstra CUC oven i den aftalte pris.

Og jeg lander i det, som må betegnes "ambassadekvarteret" i Cienfuegos. Området hedder Punta Gorda. Fra mit casa er der 100m til vandet og en smuk solnedgang. Mange af husene stammer tilbage fra 1920'erne og har på en eller anden måde nænsomt overlevet revolutionen. Huset, vil jeg nærmest betegne som en botanisk have. Dania er min vært og jeg får noget der ligner en hotellejlighed stillet til rådighed. To værelser plus et badeværelse, køleskab med vand, tv, føntørre, aircondition og fan. Morgenmaden serveres på terrassen mellem alle planterne. Dania er en fantastisk vært og gør alt for, at jeg får det godt. Er der noget jeg eller hun ikke forstår, så henter hun sin mand. Han kan noget mere engelsk, end jeg kan spansk.

Jeg går til vandet og ser solnedgangen med en drink i hånden. Jeg bad om en pina-daiquri. Da jeg rejser mig for at gå hjem, føles det som om, at den drink KUN bestod af rom.

# data[].attributes.body
Den mintgrønne, håndmalede Lada holder stille. Motorhjelmen er slået op og jeg sidde inde i bilen. Chaufføren står bøjet ind over motoren og makker lidt rundt med værktøj og klude. Temperaturen er over 30 grader og solen bager ned fra en skyfri himmel. "No, Lady sorry, problemos" siger chaufføren og åbner døren, så jeg kan komme ud igen. Okay, den mintgrønne Lada er altså midlertidig ude af drift. Jeg må se mig om efter en ny taxa hjem til mit casa i Casilda.

Søndag eftermiddag ankom jeg til Trinidad. En gruppe danskere var også med bussen  og med deres opførsel undlod jeg så absolut at skilte med min nationalitet. De jamrede vældig over, at det kostede penge, at få deres bagage med bussen. De havde jo betalt for busbillet, 30kr - og opbevaring af bagage på busstationen. Prisen for at få bagagen med er 6kr. Jeg smuttede hurtigt væk.

Eftersom taxaerne på det tidspunkt var forsvundet fra stationsområdet, måtte jeg alliere mig med en bici/cykeltaxa. Stakkels mand! I drønende varme, på brosten og frygtelig dårlig vej cyklede han tæt på 6km med mig og min bagage🙈og som altid fandt også han mit casa, nu i den lille fiskerlandsby, Casilda.

I casa Novoa bliver jeg modtaget som en længe ventet ven af huset. Til gengæld får hele flokke lov til at stirre på mine blå øjne😊 og flokken den er stor. Georgly og Yoanis ejer casa'et. Til at hjælpe sig er hans Mama i køkkenet sammen med Rosa, som vist også klarer vasketøjet. Endvidere kommer en dame hver dag og er housekeeper. Hun sørger for at gøre rent, redde min seng og folde mine håndklæder som elefanter, krokodiller eller fisk. Den ældre herre i genbohuset lejer cykler ud. Den unge nabo kører taxakørsel i "The green lightning" aka en Moskvich fra 1980, incl cubansk popmusik for fulde gardiner. Den unge fyr har haft råd til at installere radio og højtalere. Ikke at forglemme de andre gæster. Et pensioneret, canadisk ægtepar, som skal være her i to mdr. og en canadisk mand, som er her i fire mdr. Han siger, han er flygtet fra den canadiske vinter. Sjovt nok, har han en yngre, cubansk kvinde i sin lejlighed.

Georgly gør alt for, at gæsterne har det godt. Han hyggesnakker med mig hver morgen, når jeg får morgenmad, han kommer med forslag til ture, jeg kan tage på og sørger for, at taxa/cykel er klar til mig. Han forsøger endda at hjælpe mig til at besøge en skole. Han ringer til sin ven på skolen og er noget nedslået, da samtalen er slut. Det er total forbudt for turister at komme på cubanske skoler. Det er bestemt af landets magthavere. Georgly gør, hvad han kan, men hvis hans ven lukker mig ind på skolen, kan de begge komme i problemer. Det overrasker mig ikke det mindste. Skolerne er, ligesom militær og politi, indhegnet og der er vagter ved indgangen.

Georgely er heldigvis rigtig god til engelsk. Han har været dykkerinstruktør/lifeguard og fortæller bla. om, hvordan tingene foregår på de store all-inclusive hoteller. De mangler aldrig forsyninger og får alt det de skal bruge, leveret. Bartenderen gemmer dog det bedste spiritus og sælger det under bordet til familie og venner. Maleren, som maler hotellet, gemmer en bøtte maling, den kan måske indbringe ham penge til familiens aftensmad.

Georgly er i øjeblikket selv presset, fordi han har svært ved at finde råvarer til Mama i køkkenet/sine gæster. Han må bruge det meste af en dag på at få hentet mad i Trinidad. Politikkerne i distriktet har åbenbart lavet kvoter for, hvor meget der må sælges til den alm. cubaner. Han fortæller endvidere om både sin uddannelse, tiden ved militæret og hvordan politiet "fungerer". Alt drejer sig om, hvem der har magten. Så må alle andre rette ind. Brokker man sig fx på politistationen, ja så bliver det bare endnu værre. Han bekræfter med andre ord, de historier jeg har hørt på min tur rundt i landet.

Trinidad er en smuk, gammel by men fyldt med turister. Det mærkes i sær ved, at det er total umuligt at komme på nettet. Jeg er rigtig glad for at bo fem km uden for byen. Casilda er nemlig "Cuba", en lille søvnig fiskerlandsby. Midt i byen er der en "cafe". Dvs en lav mur med tag over, en bar og lidt stole at sidde på. Her sælges alt i spirtus, og is. Dvs iskortet har billeder af måske 15 forskellige is, men i Cuba sælges kun tre eller fire af de is. Der er/har været monopol på issalget. Byen vågner lidt op, når togvognen fra Trinidad ankommer. Der er i hvertfald et båthorn fra toget, der trykkes i bund. Ingen skal være uvidende om at toget er her. Heldigvis, er der god tid til at få gjort sig klar, hvis man skal med tilbage. Togvognen skal nemlig lige ned på "drejeskinnen" og vendes. Dette sker ved håndkraft.

Jeg har ikke kørt med toget men efter den mintgrønne Lada ikke kunne mere fandt jeg en rød ditto. Og bedstefar og den røde Lada fik mig kørt til Casilda uden "problemos".

# data[].attributes.body
Det skal ikke være nogen hemmelighed at Cuba og jeg ikke  var "best friends" fra starten af. Det har taget tid for mig at vende mig til landet. ALT er anderledes. I princippet skal man forestille sig konstant at være langt ude over sin komfortzone kombineret med oceaner af tålmodighed og for mit vedkommende et temmelig ukendt sprog. Jeg var, takket være Anne Marie og Berit, forberedt på at Cuba virkelig er specielt. Men uanset grundig research og forberedelse så tror jeg, at man første gang vil møde landet og være uforberedt (lige præcis at føle sig uforberedt er ikke rart for en lærer😉)

Alle de steder jeg har boet, har jeg mødt mennesker med en kæmpe gæstfrihed, spist utrolig lækker mad og "my casa is your casa"!

Eftersom sproget ville være en barriere for mig, ledte jeg inden afrejse efter værter, som kunne engelsk. Det gjorde, at jeg både i Santa Clara, Santa Marta og her til sidst i Casilda havde mulighed for at nå ind bag ved overfladen og få nogle hverdagshistorier. Historier som jeg godt ved, ikke er rosenrøde og som gang på gang bekræfter mine observationer af et land, hvor magt over folket er et nøgleord. Og gang på gang sætter det min egen frihed i lille Danmark i et voldsomt perspektiv.

Jeg har under hele turen ledt efter et ord, som dækker mere end bare "kontrastfyldt". Jeg har ikke fundet det rigtige ord endnu. Betegnelsen sort/hvid rækker simpelthen ikke. Jeg har ikke tal på, hvor mange gange jeg har identificeret mig med mit pas og hvor mange steder mit pasnummer er nedskrevet. Bare det at slå hul på en 50 CUC-seddel eller købe adgang til wifi, kræver et pas. Jeg aner ikke, hvilke observationer der er gjort på mig. Det skal casa-værterne nemlig skrive ned. Jeg ved, at min mobil gik på tlf-nettet, de to første døgn. Derefter var der ingen forbindelse og ingen mulighed for at sende sms'er. Det var ellers aftalen med drengene derhjemme. De sidste to døgn var der igen sporadisk forbindelse til mobilnettet.

Med det langsomme/umulige internet har jeg haft god gavn af min downloaded Lonely Planet Travel Gulde. Ikke fordi jeg kører checkliste med forslåede aktiviteter, restauranter og overnatning. Men fordi jeg har fået god viden om Cuba, befolkningen og de forskellige distrikter og byer, jeg har været i. Og så har jeg været lykkelig for mine svenske skærgårdskrimi'er og en meget tyk bog om Dublins historie. Når hovedet var overloadet, var det skønt at koble af med "noget genkendeligt".

Den sidste dag i Trinidad møder jeg tilfældigt to tyske piger, som jeg boede med i Santa Marta. Vi snakker sammen og de får mit bord på den cafe, jeg har siddet på. De spørger om maden er fin. Svaret er, at pizzaen, efter cubansk standard, er god. Med et går det op for mig, at jeg har vænnet mig til Cuba og slapper af i det.

Min vært, Georgely kommer den sidste morgen med masser af kindkys og et kompliment. Jeg har nemlig været en fantastisk gæst, nysgerrig, easy-going og han har været virkelig glad for de snakke, vi har haft over morgenkaffen. Lige det casa og den del af Cuba, ville jeg ønske mine drenge en dag får at se. Men tiden løber. De cykelture jeg havde til Costa Sur og the natural swimmingpool var så skønne. Drivende skyer, strålende sol og en udsigt over turkis/mørkeblåt vand med bjerge i baggrunden gør Cuba til et fascinerende smukt land. Dog er man ved at gøre klar til et fem-stjernet all-inclusive hotel og når det står færdigt, ja så er der nok mere end de 20 turister, jeg mødte på stranden. Så ja, tiden løber!

Da bussen kører ud af Trinidad er vi, for det første 10 min forsinket. Vejen var spærret af en taxa. For det andet triller vi, lige uden for byen, forbi et checkpoint. Bussen bliver naturligvis ikke stoppet, den er fyldt med turister, men måske den lille Lada-taxa bagved vinkes ind til check.

På trods af min modvilje til magthavernes magt over folket lærte den cubanske kultur, de smukke landskaber og ikke mindst den venlig befolkning mig at holde ufatteligt meget af Senorita, Bonita, Amiga, Chiga - Cuba❤️ Og det første jeg gør i Toronto, er at købe et rødt æble magen til det, som blev taget fra mig, da jeg rejste ind i landet🍎.