# data[].attributes.attachment_link.title
Az újranyitás lélektana - ...nem folytathatjuk ott, ahol abbahagytuk!

# data[].attributes.attachment_link.title
Kitekintő: A jövő munkavállalója és a tudatos gyermeknevelés (2019.03.06.)

# data[].attributes.attachment_link.description
A gyerek nagy tehetséggel és az értelem teljes kapacitásával jön világra. A GYERMEKNEVELÉS abban segítünk neki, hogy mindez nagy mértékben kibontakozhasson

# data[].attributes.attachment_link.title
Google Classroom használata - Tanulóknak

# data[].attributes.attachment_link.title
Ilyen hatásai lehetnek a digitális oktatásnak az iskolapszichológus szerint

# data[].attributes.attachment_link.description
Milyen hatással lesz az iskolásokra a hirtelen változás, hogyan tudnak majd alkalmazkodni? Matavovszky Dominika, iskolapszichológus válaszolt az Eduline kérdéseire és arra, mit gondol a távoktatás hatásairól.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A mai társadalmi viszonyok nem kedveznek sem szülőnek, sem gyereknek, sem pedagógusnak, amikor gyereknevelésről van szó. Van azonban ennél sajnálatosabb dolog is, mégpedig az, hogy bár az emberek sok mindent csinálnak tervszerűen, nem mindenki gondolja úgy, hogy a gyereknevelésnek is van célja. Sok családban a nevelés afféle mellékes tevékenység, ... csak úgy „megtörténik". Más gyerekek szerencsésebbek, mert tudatosabb nevelést kapnak.

Nem csak a gyereknevelés céljáról vannak igen nagy különbségek szülők és szülők, valamint eltérő társadalmak között, hanem még abban is nagyok a nézetkülönbségek, hogy mi is a nevelés. Vannak, akik úgy gondolják, hogy a nevelés az, amikor lelkére beszélünk a gyereknek. Mások tudják, hogy a nevelés nem alkalomszerű, bár lehetnek benne hangsúlyos alkalmak, és a nevelés fontos tényezői a példamutatás, a tudás és az élet szabályainak átadása, közös élmények, valamint sokféle egyéb kommunikáció a gyerekkel.

Amikor Anya vagy Apa fáradtan hazaér a munkából és azt mondja a gyereknek, hogy „hagyj egy kicsit békén" vagy „hagyj levegőhöz jutnom", akkor számára a gyereknevelés célja a jelenben időben van. Nincs is abban semmi különös, ha időt kérünk a gyerektől egy kis regenerálódásra. Azt azonban jól tesszük, ha elég nagy tapintattal tesszük ezt, különben még úgy érezheti a gyerek, hogy le akarjuk rázni. Amúgy a gyerekek nagyon megértőek tudnak lenni ilyen esetben, különösen akkor, ha azt tapasztalták, hogy általában számíthatnak ránk.

Amikor a szülő azt szeretné elérni, hogy a gyerek csináljon valamit, akkor a szülő célja a gyermekneveléssel általában a közeli jövőben, a holnapban vagy valamennyivel távolabbi időben van. Amikor elfogadjuk a gyerek egy nagy célját, vagy segítünk neki alkotni egy ilyet, akkor általában távolabbi célról van szó. A gyereknevelés végső célja viszont egészen biztosan a jövőben van. Erre mindjárt visszatérünk.

Nem a gyereknevelés célja

Amikor a szülő csak azt szeretné elérni, hogy a gyerek ne zavarja, csöndben legyen körülötte, ne rohangáljon, hogy a szomszédok ne szóljanak azért, mert a gyerek hangoskodik, akkor a gyereknevelés célja a szülő számára kizárólag a jelenben van, és nem közvetlenül a gyerek céljait, hanem inkább mások javát szolgálja - bár ez a kettő természetesen nem zárja ki egymást. Végül is, nem árt jóban lenni a szomszédokkal.

A gyereknevelés célja azonban nem arról szól, hogy mi jó a szülőnek vagy az iskolának, hanem arról, hogy milyen lesz a gyerek a jövőben, milyen lesz majd számára a világ és hogyan alakítja ő a világát akkor, amikor felnőtt lesz.

Ha „azt szeretnénk", hogy teszetosza legyen a gyerekünk, amikor majd felnő, akkor az könnyen elérhető úgy, hogy a jelenben állandóan csak lecsendesítjük, mindig megmondjuk neki, hogy mit hogyan gondoljon, helyette döntünk minden pillanatban, elmondjuk neki, hogy szerintünk hogyan kellene neki döntenie, és soha nem hagyjuk, hogy ő döntse el, hogy mi hogyan helyes és hogyan nem.

Ha állandóan mi döntenénk helyette, akkor a végén, mire valóban felnő ez a gyerek, kapunk egy döntésképtelen, teszetosza, tehetetlen felnőttet. Azután mint szülő csodálkozunk, hogy a gyerek állandóan hozzánk jön segítségért még akkor is, amikor mi már mondjuk nyugdíjasok vagyunk. Nem lesz neki senki más, akivel megbeszélheti a problémáit, ő maga nem is tudja eldönteni, hogy jobbra vagy balra. Tőlünk várja majd el, hogy megmondjuk kivel barátkozzon, hogyan reagáljon a férjével vagy a feleségével kapcsolatos nehézségekre, mit tegyen a munkahelyén, és még megannyi más jeltét mutatja majd a döntésképtelenségnek.

A nevelés igencsak leegyszerűsített, és elég nyersen megfogalmazott célja szokott lenni az is, hogy a gyerek az adott társadalmi viszonyok között jól alkalmazkodva, de önmagát megtartva túl tudjon élni. Ehhez korábban elég lehetett egy jó szakma, míg a mai felgyorsult világban a változásokhoz való alkalmazkodás képessége került előtérbe.

Ha mint szülő azt szeretnénk, hogy felnőttként megálljon a lábán, akkor már itt a jelenben, amikor még gyerek, akkor kell megfelelő nevelésben részesíteni. Könnyű a helyzetünk, ha tudjuk, hogy a gyereknevelés igazi célja a jövőben van, mert akkor most, itt a jelenben minden egyes döntésünket, minden egyes kommunikációnkat, amit a gyerekkel folytatunk, úgy tudjuk alakítani, hogy annak jó végeredménye legyen a jövőre nézve.

Nem hagyjuk, hogy döntsön a gyerek? Tudjuk, ennek milyen végeredménye lesz a jövőben. Adunk neki elegendő információt, megtanítjuk rá, hogyan vegyen számba minél több információt a döntéséhez, majd hagyjuk dönteni? Akkor ennek jó végeredménye lesz a gyereknevelés célját illetően. Néha még annak ellenére is hagyhatjuk dönteni, hogy néhány apróbb rossz döntése miatt veszíteni fog. Nyilván nem hagyjuk rá, hogy valami nagy veszélynek tegye ki magát mindezen tapasztalás közben.

Folyton csak azt hallja a szülőktől, hogy "de buta vagy kislányom"? Folyton azt hallja, hogy "te rossz tanuló vagy"? Folyton azt hallja, hogy "semmirekellő vagy, sosem segítesz", akkor ne csodálkozzunk, hogy ő megfelel majd ezeknek a mondatoknak. Amikor pedig majd felnőtt lesz, akkor semmirekellő, teszetosza, döntésképtelen, lusta és még minden egyéb lesz, amit csak mondogattunk neki.

A gyereknevelés célja

Azt jelentené ez, hogy soha ne tegyünk szóvá semmit, amit a gyerek rosszul csinál? Nem erről van szó. Szóvá tehetjük neki ha, valamit helytelenül tesz, de ne csináljunk játékot abból, hogy állandóan csak negatív színben tüntetjük fel azt, amit csinál. Ne hibáztassuk állandóan azért, mert néha elront valamit. Rossz jegyet hoz haza? Mondd, hogy "majd kijavítod kislányom"!
(Megjegyzés: Amúgy miért is kellene neki "jónak" lenni minden tantárgyból? Biztosan azok a fontos dolgok, amiket ma az iskolában tanítunk?)

Biztassuk, hogy értse, sokat kell gyakorolni ahhoz, hogy jobb legyen egy sportban. Segítsünk neki megérteni, hogy mennyit kell tanulni ahhoz, hogy jobb legyen egy tantárgyból. Szerelmi bánata van? „Csak mondjuk neki" azt, hogy „te állandóan rosszul döntesz a srácokat illetően", és ő be fogja bizonyítani, hogy felnőttként sem tud majd kiválasztani egy megfelelő párt a maga számára.

A gyereknevelés célja

Visszatérve az elejére: amikor fáradtan hazaérünk a munkahelyünkről, akkor nem mondhatjuk a gyereknek, hogy „Csak fél órát adj nekem, ameddig összeszedem magam, eszem valamit és pihenek egy kicsit?" De igen mondhatjuk! Ha viszont mindennap vagy szinte mindennap, amikor hazaérünk, csak arra szorítkozik a beszélgetésünk, hogy nekünk felnőtteknek hogyan legyen jobb, akkor nem végezzük el a szülői feladatainkat, amelyeknek következménye a távoli jövőben van, és ez a gyereknevelés célja a jövőben, ami a következő.

A gyereknevelés célja, eljuttatni a gyereket saját felnőtt jövőjébe úgy, hogy közben a gyermekkort örömtelinek, boldognak élje meg, többségében harmonikus családi és iskolai környezetben, és úgy érkezzen meg ebbe a felnőttkorba, hogy döntésképes, szeret alkotni, képes megvalósítani célokat, képes együttműködni másokkal közös célok elérésében, képes elismerni másokat, mások tevékenységét, jó és tisztességes pár tud lenni egy párkapcsolatban vagy házasságban, értékes és alkotó tud lenni egy munkahely vagy nagyobb közösség számára, és összességében hasznára van a társadalomnak, és ő egy olyan felnőtt aki elégedett az életével.

Egy ilyen felnőtt nem állítja azt, hogy nincsenek problémái, ha vannak, de neki tud látni azok megoldásának, és többnyire megoldja őket, és másoknak is tud segíteni azok problémáinak megoldásában.

Nem a saját céljainkról van szó

Ez lenne mindenki számára és minden időben a gyereknevelés célja? Természetesen nem. A jövőben talán még iskolák sem lesznek, s akkor ez a téma a célban sem szerepel majd. Lehet, hogy teljesen másféle ember kell majd a túléléshez, s akkor a gyereknevelés fenti célja már nem lesz igaz. A gyereknevelés céljai eltérnek más és más társadalmi vagy családi viszonyok között, és egyéni helyzetek is alaposan befolyásolják. Inkább csak, mint meggondolandót írtam ide, nem pedig mint valami megfellebbezhetetlent. Valaki megnevezhetne egészen más célt is, joga is van hozzá, ha például remetét szeretne nevelni a gyerekéből, bár erre ma kisebb az igény.

Benne volt ebben a távoli célban az, hogy mi a te célod, mint szülőnek a gyerekkel? Nem állítom, hogy nem lehetnek céljaid, de egy biztos: egy szülőnek sosem a saját gyerekkori vagy felnőttkori céljait kell megvalósíttatnia a gyerekével. Ő egy másik személy, neki saját céljai vannak, hacsak nem veszik el tőle. Vannak saját céljai vagy létre tud hozni ilyen célokat.

Ha tehát a szülőnek nem sikerült híres focistának lennie, akkor ne akarjon futballistát nevelni a gyerekéből. Ha nem lett a szülő énekes sztár, akkor ne erőltesse a gyereket, hogy addig énekeljen, ameddig sztár nem lesz, mert valószínűleg csak addig énekelne, ameddig emberi roncs nem lenne. A végén pedig akár alkohol vagy drogok alá temetné saját céljai hiányát, és azt a bánatot, amit az okozna számára, hogy nem tudta megvalósítani szülei elvárásait.

Minden szülő ismeri, hogy a gyereknevelés jár némi lemondással, azt azonban senki nem várhatja el egy szülőtől, hogy a gyerek mellett ne legyenek saját céljai, amiket ő, mint szülő, mint felnőtt meg szeretne valósítani. Ezért természetesen várod el a gyerektől, hogy korának megfelelő érettségi szintjén, ő is vegye figyelembe a céljaidat. Neked, mint szülőnek sokkal több lehetőséged van, sokkal több mindenben dönthetsz, mint egy gyerek. Ne élj vissza ezzel a lehetőséggel! Ha általában gyakran játszol vele, segítőkész és szeretetteljes vagy a gyerekkel, azt fogod tapasztalni, hogy ő is megértő, amikor nem tudsz a segítségére lenni, mert valami olyasmivel foglalkozol ami a saját céljaid irányába visz.

Tanulhatsz tehát autót vezetni, járhatsz akár Főiskolára is gyerekek nevelése mellett, ha egyébként folyamatosan törődsz a gyerekkel, érzi a szeretetedet, a figyelmedet, játszol vele. Ha úgy játszol vele, hogy teljes mértékben rá és a játékra figyelsz, nem pedig elvonja a figyelmedet valami munka, akkor te is élvezni fogod a játékot, bármennyire is egyszerű játék az.

A gyereknevelés célja röviden fogalmazva egy önmagával és környezetével harmóniában lévő felnőtt, olyan valaki akinek vannak céljai, tud sikeres lenni, megold problémákat, és aki hasznos nemcsak saját maga számára, hanem családja, munkahelye és tágabb környezete, akár az egész társadalom számára is.

A társadalom nem feltétlenül ismeri el azt a sok munkát, amit egy anya vagy apa végez azért, hogy családja fennmaradjon és békében éljen. Ez való igaz, azonban ha az ember szülő, akkor nem azért született gyereke, hogy dicsérjék érte, hogy dicsérjék a családjáért vagy dicsérjék a szorgalmáért, amivel ő a gyerekeket neveli. Ha nem is áhítozik a felnőtt ezekre az elismerésekre, akkor a végén azt veheti észre, hogy ő maga nagyon is boldog vele, hogy önzetlenül neveli gyermekeit, hogy saját jószántából tölti az időt a gyerekekkel, hogy együtt tud örülni velük az ő sikereinek, és végül is nem csak boldog gyerekeket, hanem valójában boldog családot hoz létre.

Tévedhetünk

Ugye, ez egy ideális kép, szinte lehetetlen. Persze. Senkitől sem elvárt. Tévedhetünk, hibázhatunk a gyereknevelésben. Mégis érdemes a gyereknevelésben is valami elegendően nagy célt kitűzi, hogy még némi esetleges kudarc mellett is elérjünk legalább annyit, amennyivel mások és mi is jól érezzük magunkat. Ezen nem azt értjük, hogy a gyerek helyett határozzuk meg az ő céljait.

Mindezekről teljesen másképpen írna egy szociológus, egy filozófus, egy katona vagy egy politikus. Valaki csak a családra, más a kultúrára helyezné a hangsúlyt, megint másvalaki egy ország vagy egy rendszer fennmaradásáról beszélne. Szerencsémre, mint szülő és tanár, valamint egykori gyerek, megnevezhetek emberközpontú, humánus, de az egyénen túl terjedő célokat, írhatok úgy, ahogyan tettem, miközben elfogadom bárkitől, hogy ne értsen velem egyet.

Novák Ferenc
társ a nevelésben

Szeretnéd, hogy mások is olvassák?
AKKOR OSZD MEG MÁSOKKAL IS!

Gyereknevelési Levelek

# data[].attributes.attachment_link.title
A gyereknevelés célja - Novák Ferenc írása a gyerekneveles.hu oldalon

# data[].attributes.attachment_link.description
A mai társadalmi viszonyok nem kedveznek sem szülőnek, sem gyereknek, sem pedagógusnak, amikor gyereknevelésről van szó. Van azonban ennél sajnálatosabb dolog is, mégpedig az, hogy bár az emberek sok mindent csinálnak tervszerűen, nem mindenki gondolja úgy, hogy a gyereknevelésnek is van célja. Sok családban a nevelés afféle mellékes tevékenység, ...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Az előadás letöltése folymat van. Kérjük, várjon

To make this website work, we log user data and share it with processors. To use this website, you must agree to our Privacy Policy, including cookie policy. I agree.

# data[].attributes.attachment_link.title
Személyiségfejlesztő gyakorlatok - ppt letölteni

# data[].attributes.attachment_link.description
Az előadás letöltése folymat van. Kérjük, várjon To make this website work, we log user data and share it with processors. To use this website, you must agree to our Privacy Policy, including cookie policy. I agree.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Játék közben a játszótársunk egy nyitott könyv, nem véletlen a híres platóni mondás: „többet megtudhatsz másokról egy óra játék, mint egy év beszélgetés alatt". Ez hatványozottan igaz, ha a választott játék önismereti témájú. Persze ezek nem bárkivel és bármikor játszható játékok, éppen ezért könnyedségük alapján rangsoroltuk is őket.

Dixit

A Dixitben az a legjobb, hogy nem kell hozzá kitárulkozni, mégis sokat elárul a személyiségünkről, ugyanis ez egy asszociációs játék. Az, hogy kinek, miről és mi jut az eszébe, nagyban függ attól, hogy az illető mit tapasztalt az eddigi élete során, és, ami a legjobb: nincs két ugyanolyan válasz. Az izgalmas rajzok pillanatok alatt beindítják bárki fantáziáját.

Inspire

Az Inspire magyar feltalálója, Gurmai Gergely olyan társast alkotott, amely akár teljesen idegen emberek között is kitűnően működik. Ez a kártyajáték pofonegyszerű, nincs más dolgunk, csak húzni egy lapot, és mesélni róla a többi játékosnak. A játék gördülékenységében segítenek a kérdéskártyák: vezetik a játék során kialakuló beszélgetést.

Story Cubes

Talán mások nem sorolnák a klasszikus önismereti játékok közé, pedig az, hogy milyen történeteket találunk ki, igenis sokat elárul rólunk. A Story Cube több dobókockából áll, amelyeken kis képek szerepelnek, ezek indítják be a gondolatainkat. A játék lehetőséget biztosít arra is, hogy a többiekkel együtt, közösen szőjük a mese fonalát.

Az érzelmek birodalma

A témában a magyar játékokból sincs hiány. Az érzelmek birodalma Pataky Krisztina pszichológus nevéhez köthető. A játék egy szép metaforán keresztül ösztönzi a játékosokat az együttműködésre és a közös győzelemre. Csakúgy, ahogy a többi pszichológiai játékban, ebben sincsenek győztesek és vesztesek. Ahogy a táblán haladunk a Bizalom vára felé, úgy ismerjük meg egyre jobban egymás érzelmeit.

Identity

Az Identity amellett, hogy mélyíti az önismeretet, kicsit bővíti a pszichológiai ismereteinket is. Ez a játék komolyabb, és csak akkor érdemes nekilátnunk, ha van legalább 3-4 óra szabadidőnk. De mindenképpen érdemes, mert a játék során mély felismerésekre tehetünk szert. Kifejezetten alkalmas arra is, hogy még jobban elmélyítsük kapcsolatunkat például a párunkkal. A játék lehetőséget ad arra is, hogy megismerjük a tetteink mögött rejlő mintázatot, így közelebb kerülhetünk saját magunk megismeréséhez és elfogadásához.

Szöveg: M. M.

Fotók, illusztráció: Pinterest, Thinkstock

# data[].attributes.attachment_link.title
5 személyiségfejlesztő játék nem csak ráérős hétvégékre | Nők Lapja

# data[].attributes.attachment_link.description
Játék közben a játszótársunk egy nyitott könyv, nem véletlen a híres platóni mondás: „többet megtudhatsz másokról egy óra játék, mint egy év beszélgetés alatt". Ez hatványozottan igaz, ha a választott játék önismereti témájú. Persze ezek nem bárkivel és bármikor játszható játékok, éppen ezért könnyedségük alapján rangsoroltuk is őket.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A közelmúltban a TV2 Mokkában volt néhány percem az iskolai agresszió okaival foglalkozni, most pótolom annak egy részét, amire ott nem jutott idő. Bár alig volt időnk, de könnyítette a helyzetemet, hogy a két műsorvezetőt személyesen, őszintén érdekelte a téma.

Ha láttad az interjút, akkor abból az a következtetés vonható le, hogy a válasz egyszerűen a nevelés hiánya, hiányosságai. Ezzel néhányan, de valójában igen kevesen nem értenek majd egyet, míg sokan mások azt mondhatják, ez annyira nyilvánvaló, hogy ez amolyan „Nesze semmi, fogd meg jól!"

Nézzük hát meg alaposabban azt, hogy mi a helyzet az iskolákban agresszív gyerekek mennyiségének és a tettek súlyosságának növekedésével. Az egyszerűség kedvéért most kihagyjuk a születési rendellenességgel „megalapozott" viselkedési nehézségeket. Miért jön mostanában havonta egy hír tanárok bántalmazásáról? Miért növekszik ez ilyen mértékben? Vajon ez csak magyar jelenség?

Ahol a Mokka interjú véget ért

Ha nem láttad, akkor a következő felvételen megnézheted, hogy meddig jutottunk, utána pedig olvashatod azt, ami a téma és a műsor természeténél fogva nem férhetett bele a Mokkába.

Arra már alig jutott idő, hogy a gyerek otthoni nevelésén túl más tényezőket is felsoroljak, így aztán néhány szülő igazságtalannak minősítheti a válaszaimat, ha csak az interjút látta. Ha abból indulunk ki, hogy elég gyakran előfordul olyan is, hogy a gyerekkel otthon nem bánnak agresszíven, s ő mégis agresszív az iskolában, akkor a szülő igazságtalannak is vélheti, hogy a műsorban kiemeltem a nevelés hiányát, amit úgy említettem, hogy „nem elég ruhát adni a gyereknek és enni adni neki".

Amikor azonban az agresszió otthoni forrásait vesszük számba, akkor sokkal több dologról van szó, mint arról, hogy a gyerek egy másik agresszív családtagtól veszi a mintát viselkedéséhez. A konkrét erőszakos mintán kívül sokféle nevelési hiányosság vezethet ahhoz, hogy a gyerek végül agresszív viselkedéssel próbáljon érvényesülni. Tekintsük át ezeket először.

Az iskolai erőszak emelkedése mögött sokkal több van, mint a családok és a nevelés állapota, ezért először vegyük számba ezeket anélkül, hogy bővebben kifejtenénk őket.

Az iskolai agresszió emelkedésének okai

Amikor egyszerű választ szeretnénk valakitől egy probléma megoldására, akkor nem szoktunk örülni egy felsorolásnak, mert úgy érezhetjük, hogy a sok tétel csak szétszórja a figyelmünket. Mi egyetlen csodaszerre vágyunk, amit használva egy pillanat alatt megoldjuk a dolgot.

Az iskolai agresszió csökkentésére nincs „egy" csodaszer, de vannak válaszok, melyek közül bármelyikre adott megoldás jó sok százaléknyi enyhítést jelent.

Nem törekszem tudományos alaposságú elemzésre. Ezért ha te, kedves pedagógus vagy szülő, úgy találod, hogy bővítenéd valamivel az alábbi felsorolást, akkor valószínűleg igazad van - és írd meg nekem, hogy egy későbbi bővebb elemzésből ne felejtsem ki. Amiket viszont felsorolok, azokat elsődleges fontosságúnak tartom, mint alapvető okokat az iskolai agresszió növekedésének hátterében.

A családok állapota

Nincs család
Nincs nevelés
Nevelési hibák

Az iskolák és óvodák állapota

Összenyomott szülő-gyerek-pedagógus háromszög
A tananyag mérete
A tananyag összetétele
Túlterhelt pedagógusok
A pedagógus képzés hiányosságai
Az iskolák önállóságának hiánya

A társadalom állapota

Elszakadt generációs kulturális cérna
A felnőtt környezet agresszív mintái
Degradált emberi értékek
Család gazdasági szorításban
Családi jólét felelősség nélkül
Tényleges kommunikációs hiányosságok
Születési rendellenességek

Ezzel a fenti listával elsőre ugye nehéznek tűnik szembenézni? Ugye kicsit hosszú? Ugye még egyenként is nagy falatnak tűnik? Mégis: ha helyre akarjuk állítani a társadalomban egymás megbecsülését, akkor mindegyik tényező javulásán dolgozni kell, mert ha mind csak 5% javulást hozna a gyerekek viselkedésében, már akkor is óriási eredményt érnénk el.

Nem tanulmány írok, hanem csak áttekintést kínálok az iskolai agresszió mögött húzódó sok-sok tényezőről. Ezért ne várd, hogy most itt lejjebb minden egyes tételt alaposan elemezzek, de sok mindenre választ ad az is, ha csak lazán végig vesszük az okok ezen tengerét.

A családok állapota, nevelés otthon

Sok más nevelési hiba is létezik, most azonban csak azokat tekintjük át, melyek az agresszív viselkedés szempontjából „motiválóan" hatnak. A legelső, tehát a nevelés hiánya, ami egy önálló kategória, mert nagy számmal vannak családok, ahol nevelésen annyit értenek, hogy kap enni a gyerek, van ruhája, és még suliba is elküldik. Igen sok családban ennek anyagi okai vannak, s ott akár ez a minimális gondoskodás sincs jelen, tehát éhesen megy a gyerek iskolába.

A gyerek mindenképpen kap nevelést. Ha nem a szülőtől, akkor az utcától, „valamilyen" barátoktól és valamilyen „jóakaróitól". Nagyon ritka, hogy amikor valakinek nincs családja, akkor mégis jó kezekbe kerül. Ez önmagában egy óriási téma, ezért a „nincs család" tétellel egyáltalán nem foglalkozunk tovább. Igen sok esetben van család (ide számítjuk azt is, ha a gyerek valamelyik szülőjével él), és mégis rossz rossz a helyzet otthon.

Vannak azonban családok, ahol jutna élelemre, de szülői nemtörődömség miatt nem eszik vagy nem alszik eleget a gyerek. Az a gyerek is könnyebben lesz ingerlékeny, aki túl sok cukros ételt eszik vagy energiaitalokon él. Ma már sajnos nagy számban előfordul, hogy olyan szülők nevelnek gyereket, akik már saját maguk sem kaptak gondos nevelést az ő szüleiktől. Nincs jó mintájuk arra, hogy mit jelent a szülői gondoskodás.

A legtöbb agresszív gyerek otthoni környezetében erősen jelen van az agresszió, de az nem igaz, hogy békés felnőttek mellől egyáltalán nem kerül ki agresszív gyerek.

Lehet egy család gazdag is, és mégis jelen van benne az agresszió. Azután lehet olyan is, hogy a jómódú családban senki sem bánt senkit, de a gyerek teljes mértékben el van kényeztetve, soha nem kell „megdolgoznia" semmiért, megkap mindent. Mindig győzni engedik a társasjátékban, nem tanul meg együtt örülni például a testvére győzelmének.

Családi körülményektől függetlenül, közös játékok hiányában a gyerek nem tanul meg tisztességesen győzni, és méltósággal veszíteni. Amikor ez a gyerek közösségbe kerül, akkor előfordulhat vele, hogy csak „erővel" tudja majd megszerezni a győzelmet. Ilyen háttér mellett következnek azok a furcsa helyzetek, amikor gazdag ember gyereke lop, pedig nincs is rákényszerülve, csak nem szokta meg, hogy tisztességesen is célt érhet.

Nevelési hibák

Sok más nevelési hiba létezik, de az egyik legotrombább az, ha verik a gyereket. A gyerek verése már önmagában is azt tanítja a gyereknek, hogy az győz, aki agresszív. Agresszivitással talán elérheti a szülő, hogy pillanatnyilag és gyorsan érvényesüljön az akarata, de ezzel azt is eléri, hogy a gyerek megtanulja azt, hogy érvekkel nem, de erővel lehet győzni.

A szülők agresszív viselkedésének lehet ellenkező előjelű kimenetele is, amikor a gyerek annyira „megtanulja" a félelmet, hogy ő maga már nem mer majd ellenállni és cselekedni. Az ilyen gyerekek nagyon csendessé is válhatnak, de azután egyszer-egyszer, akár csak majd felnőtt korukban, iszonyú agresszióban törhetnek ki, a környezet pedig majd nem érti és csodálkozik: „Pedig milyen békés ember volt!"

Sokszor sem szegénységnek, sem gazdagságnak nincs szerepe abban, hogy egy gyerek jellemzően agresszív lesz. Elég hozzá az is, hogy gyerekekkel és felnőttekkel alig van csak valódi kommunikációban, helyette csak agresszív számítógépes és okostelefonos játékokkal játszik, gyilkos példákat felvonultató filmeket néz. A számítógépes és filmes álomvilág pedig összefonódik nála a valósággal, s végül már nem választja szét, napi életében is az agresszió lesz a vezérfonala.

Ezért igen nagy hiba, ha a szülő digitális kütyükkel vásárolja meg saját szabadidejét a gyerektől.

A „sors" fintora, hogy végül még több ideje sem lesz, mert állandóan a gyerek agresszív megoldásait kell kezelnie óvodában, iskolában, és még azt is megéli majd, hogy a gyerek ővele is agresszív lesz. Ilyenkor pedig nem kellene azt mondania, hogy „nem érti, miért nem nevelik meg ezt a gyereket az iskolában".

Iskolák és óvodák állapota

Sok szülőnek van olyan elképzelése az iskoláról, hogy az iskola arra van, hogy „megnevelje" a gyerekét. A tananyag túlzó mennyisége miatt a pedagógusnak az órán szinte csak arra jut ideje, hogy megpróbálja átadni a konkrét tantárgyi ismereteket. Viselkedési kérdésekkel leginkább azért foglalkozik, hogy legalább a gyerekek többségéhez eljuttathassa a tudás egy szeletét. Ha kicsit utánaszámolunk, akkor kiderül, hogy tanórán kívül egy tanárnak még harminc másodperce sem jut egy gyerekre. Akkor mit várunk tőle? Azt, hogy 25 másodperc alatt megoldja azt, amire a szülőnek otthon órái lennének? (Itt persze kérjünk is gyorsan elnézést azoktól a szülőktől, akik az élet gazdasági szorongatása következtében több állást is vállalni kényszerülnek, és ők maguk sem találkoznak túl sokat a gyerekkel.)

Máshol már beszéltem róla, hogyan érte el társadalmunk azt, hogy a csekély 30 év alatt ma már sok iskola környékén szinte semmilyen megbecsültség sem övezi a pedagógusokat. Ezt most nem ismétlem meg. Meg nem becsült (és nem pénzről beszélünk), túlterhelt pedagógusoktól várjuk el, hogy könnyedén és feszültség nélkül, türelemmel kezeljék a hússzorosára emelkedett konfliktus helyzeteket?

Bármilyen jóindulatúak, eszközeik nincsenek hozzá és talán képezve sincsenek erre! Ennek ellenére a pedagógusok többsége humánumból, intuitíve és mégis egészen jól megoldja feladatait, már amennyire jelen keretek között ez lehetséges. Azután jön néhány szülő, akik láttak már EGY tanárt, aki rossz passzban volt, és létrehoznak ebből a tapasztalatból egy általánosítást, amit ráragasztanak általában a tanárokra. Ennek ellentétes oldala pedig az, ami sok szülőnek fáj, hogy néhány pedagógus őket nem veszi komolyan, akár olyan indokkal, hogy nekik nincsen felsőfokú végzettségük. A kölcsönös tisztelet hiánya azonban nem csak a pedagógus-szülő kapcsolatban figyelhető meg.

Érdekes, hogy a felsőoktatásban a neveléstörténet már ötven év óta minden könyvben pontosan ott ér véget, ahol kezdene érdekessé válni, éppen a jelen idő előtt! Na persze! A jelen idő nem törtételem.

A családtagok, ismerősök ingerült viselkedése, a gyerek által nézett gyilkos műsorok, rajzfilmnek álcázott tömény agresszió csak egyik szelete az óvodások hátterének. Ott van még a társasjátékokat „felváltó" tablet, amihez nem kell alkalmazkodni, amivel szemben mindig lehet győzni, mert legfeljebb újraindítjuk a játékot.

Tudják a gyerekek, hogy a szabályok arra valók, hogy egy játszma jól játszható legyen, a benne szereplők közel hasonló esélyei mellett, és arra, hogy jól érezzük magát a játék során? Nem tudják. Ők a szabály szóra a büntetés szóval asszociálnak.

Társasjátékok játszása lenne az a terep, ahol a gyerek megtanulná, hogy mi egy játszma, és azt, hogy mire valók a szabályok. Itt tanulnának meg a gyerekek tisztességesen győzni és méltósággal veszíteni is, de sajnos igen sok családban máig az „elektronika győzött", a gyerek, a szülők, a pedagógusok és a társadalom veszít.

A társadalom állapota

A család és az iskola nyilvánvalóan része a társadalomnak, de a társadalom egyéb oldalainak állapota vitathatatlanul kihat az iskolai agresszió mértékére. Ez a hatás néha közvetlen, míg máskor a családokon vagy az iskolán keresztül hat a gyerekre.

Szociológusok a megmondhatói, hogy már több, mint ötven éve tart a generációk szétesése, aminek az a következménye, hogy ma már sokkal kevesebb az a család, ahol nagyszülő, szülők és gyerekek is együtt élnek. Ez az elszakadás törés a hagyományok, a kulturális szokások és az értékek továbbadásában. Ezek közé az értékek közé tartozott korábban az idősebbek, és általában mások megértése, megbecsülése is. A családok generációinak elszakadása komoly akadály a pozitív kulturális minták továbbadásában. Csökkent egymás elfogadásának mértéke, és ez is növeli a diákok közötti agresszió esélyét.

A közélet kommunikációs színvonala finoman szólva is lesújtó. Sajnos néha olyan személyek is teljesen egymásnak feszülve vitatkoznak egymással, akiknek elvileg köztiszteletben álló pozíciójuk van. A média és az újságok egy részéből is degradált viselkedési minták áradnak gyerekeinkre. A közösségi médiából szinte kontrollálatlan méretű és minőségű aberráció árad a diákokra, képek, ocsmány üzenetek és videók formájában. Ezek között nem kevés az agresszív tartalmú üzenet. Sok szülő nem tudja kontrollálni, és legyünk igazságosak, nem is könnyű kontrollálniuk, hogy milyen 18 vagy 16 „karikás" médiatartalmak kerülnek gyerekeik elé.

A családok és maguk a szülők a gazdasági élet szorításában nagy hangsúlyt fektetnek bevételi forrásuk biztosítására, munkahelyi helytállásukra. Ilyen szempontból a szegénység és az erőltetett jómód, gazdagság is oda vezethet, hogy a gyerekekre kevesebb figyelem jut. Amíg pár évtizeddel ezelőtt a szülők többsége távol tartotta gyerekétől párkapcsolatuk vagy munkahelyük konfliktusait, ma már igen gyakoriak a gyerekek előtti veszekedések, valamint más felnőttproblémák indulatos megvitatása.

A környezetből érkező impulzusok, mások által mutatott (gyakran negatív) viselkedési és kulturális minták által a gyerek folyamatos „nevelésben részesül", akkor is, amikor a szülő esetleg kevesebb időt tölt vele.

Az iskolai agresszió nem önmagában létezik, hanem teljes mértékben tükrözi egy társadalom állapotát. Ráadásul nem csak egy ország, hanem egy kultúrkör - a neve lehet akár Európa vagy „fejlett nyugat" - helyzetét is. Az iskolai agresszió nem magyar dolog, még ha nekünk leginkább a magyarországi vonatkozásai is a legfájóbbak. Ennél azonban most nem mennék tovább, mert a jelenség társadalmi összefüggéseinek teljes leírása is kitenne vagy négyszáz oldalt.

Van több, a nevelési okoktól független forrása is az agressziónak, de említsünk itt csak egyet, amiről inkább táplálkozással foglalkozóknak és orvosoknak kellene értekezniük. Ez pedig az, hogy az élelmiszerekből és más környezeti forrásokból mennyi méreg jut a gyerekek testébe úgy, hogy azok akár az idegrendszerüket is károsítsák annyira, hogy azután úgy tekintsenek rájuk, mint akik eleve valamilyen viselkedési zavarral jöttek világra. Ők persze nem mind lesznek agresszívek, hanem közülük sokan inkább mások zaklatásának lesznek kitéve különbözőségük miatt.

Fel kellene adnunk?

Minden, amit fentebb olvastál, egy áttekintő összefoglaló az iskolai agresszió mögötti okokról, de ugyanezek megtalálhatók más emberi, társadalmi nehézségek mögött is. Nem törekedtem teljességre. Nem vagyok tévedhetetlen, hiányozhat belőle pár dolog.

Az viszont látványos, hogy mindez csak a „mínuszok" felsorolása, és csak pár ponton említettem némi szükséges változtatást. Nyilvánvalóan hiányzik innen a téma második része, ami arról szól, hogy mihez kezdjünk a fenti felsorolás tételeivel annak érdekében, hogy visszafordítsuk a hanyatlást, csökkentsük az iskolai agresszivitás aggasztó méreteit.
Nem állhatunk fenntartott kézzel, mert akkor végül egy élhetetlen társadalomhoz jutunk. Ha az iskolai agresszió minden egyes okát csak néhány százalékkal csökkentenénk, akkor már az is jelentős előrelépés lenne. Nem adhatjuk fel csak azért, mert túl sok az „ok", és mert semmi sem kecsegtet gyors javulással.

A fentiek között sok tétel van, amelyekre akár mint szülő, akár mint pedagógus, lehet személyes ráhatásunk. Más lépések megtételét viszont másoktól kell elvárnunk, amihez minimum kommunikációban kell lennünk velük. Ha konkrét javaslatokat vársz, akkor igazad van, de első lépésként már annak is örülök, ha ezt a hét A4-es oldalt elegen elolvassák.

Barátsággal:

Novák Ferenc
iskolai agresszió kezelési specialista

Szeretnéd, hogy mások is olvassák?
AKKOR OSZD MEG MÁSOKKAL IS!
#iskolaiagresszió #pedagógia #novákferenc #gyereknevelés

# data[].attributes.attachment_link.title
Iskolai agresszió - Ami a Mokkából kimaradt - Novák Ferenc tanár tollából

# data[].attributes.attachment_link.description
A közelmúltban a TV2 Mokkában volt néhány percem az iskolai agresszió okaival foglalkozni, most pótolom annak egy részét, amire ott nem jutott idő. Bár alig volt időnk, de könnyítette a helyzetemet, hogy a két műsorvezetőt személyesen, őszintén érdekelte a téma. Ha láttad az interjút, akkor abból az a következtetés vonható le, hogy a válasz egyszerűen a nevelés hiánya, hiányosságai.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„A gyerekeknek nagyon elnézőknek kell lenniük a fölnőttek iránt." (Antoine de Saint-Exupéry)
Akinek gyermeke van az rendszeresen szembesül azzal a kellemetlen helyzettel, hogy mennyire próbára tudja tenni a türelmét egy csöppség. Valóban nehéz önuralmat tanúsítanunk mindig, mindenkor. De ez nem csak vele kapcsolatban van így, a türelem ma önmagában ritka erény. Miért érdemes mégis gyakorolnunk a toleranciát?

Nem trendi. Instant életünkbe egyáltalán nem illik bele a béketűrés. Nem várunk, nem állunk sorba, azonnal akarjuk, hogy megtörténjenek a dolgok. Meg akarunk tanulni egy nyelvet vagy épp le akarunk fogyni és arra várunk, hogy este lefekszünk és soványan vagy/és english breakfastra ébredünk. Na, ez a bullshit magas foka. Mégis, ha valami nem a rögvest teljesül, az nem elfogadható. Így a gyerek is, ha nem felel meg ennek az elvárásnak, akkor már problémás.

De most. Érdekes módon a most hatalmát a gyerek is tökéletesen prezentálja. Számára is csak az az elfogadható, ha mindig az van, amit akar. Nekünk sokkal nehezebb beillesztenünk a világunkba őt, mint neki minket. Neki természetes, ha feltesz egy kérdést, azonnal választ kap rá. Mint az is, hogy ha ott vagyunk a környezetében, akkor bármikor megkaphat minket egy kis játékra. Villámgyorsan bevon a világába, tapintat nélkül arra, hogy nekünk ez most belefér-e vagy sem. És ha nem kap meg minket, akkor rosszabb esetben jön a hiszti, a krokodilkönnyek, a durci. Ösztönösen cselekszik, a saját érdekeit magas szinten képviselve.

Időigényes. A gyermekvállalás időrabló tevékenység. Ezért is aggasztó, mert félünk, hogy a saját fontosságunk, a halaszthatatlan feladataink háttérbe szorulnak. Valóban lassabb fokozatra kell kapcsolnunk mellettük. De ez csak az időbeosztásunk átstrukturálását jelenti. Nagyban segít, ha elfogadjuk, hogy most melyik szerepben vagyunk. Amikor a gyerekkel vagyunk, és belül lázongunk, mert nem haladunk a melónkkal, igazából nem vagyunk vele. Adjuk meg neki az időt minden nap, hogy együtt lehessünk, akkor is, ha épp semmit sem szeretne velünk kezdeni. A gyereknevelés ugyanis nem csak időigényes, de lelkiismeretesen csinálva egy csodás befektetés is. Fogadjuk el, hogy ő is az aktív életünk része, és meglátjuk tartalmasan telnek el ezek a napszakok.

Első a sorban. A rájuk fordított idő, egyben azt is jelenti, hogy jó magaviselettel előbb szabadulunk. Ha folyton lerázzuk őt, a most nem érek rá, meg később játszunk dumákkal, akkor állandóan a nyakunkra jár, hogy mikor lesz már az a később. Ám ha hazaérve az első helyre tesszük, foglalkozunk vele, akkor előbb-utóbb megun és már nem lesz igénye ránk. Kielégítettük a figyelmét, mehetünk a dolgunkra. Néha meg kell vele értetni, hogy most valóban fontos teendőnk van, és meg kell kérni, hogy addig játsszon magában. Képes ezt egy gyermek megérteni és belenyugodni, akkor, ha rendszeresen megkapja a számára fontos odafigyelést és közös időtöltést. Ha hiányoznak az együttes játékok, bohóckodások, akkor erőszakosabban küzd, nyomakodik a törődésért.

A kapott érték. Nehéz ügy a türelem feléjük, miközben a fejünk tele van az egész napi zűrzavarral. Nálunk például az altatás az egyik kritikus pont, mert izeg-mozog, egy fészkelődő kis mókagyár, míg nagy nehezen az álommanók legyőzik és elszunyál. Mivel a jelenlétünkre igényt tart, ezt az időt ki kell ülni az ágya mellett. Néha alig várjuk, hogy elaludjon, mert van még mit csinálni. Legszívesebben már pattannánk is fel és rohannánk kifelé a szobájából. Ilyenkor a belső feszítő érzést azzal tudom feloldani, hogy arra gondolok, most ezt mennyire terhesnek érzem, de pár év elteltével vajon mennyit adnék, ha csak még egyszer itt ülhetnék az ágya mellett és altathatnám. Azok a pillanatok, amelyeket kihagyunk a gyermekünk életéből nem jönnek vissza többet. Pontosabban a közösen elmulasztott élmények, melyek megélésére lett volna sanszunk, ha nem sprintelünk végig a napokon, nem pótolhatók. Ha ez eszembe jut, rögtön nyugodtabban szemlélem az adott helyzetet. És tudom, a munka várhat egy kicsit. Úgyhogy vagy átadom magam én is a pihenés élményének, vagy egyszerűen hagyom, hogy a gondolataim cikázzanak a fejemben, és néha egész jó ötleteket szüljenek.

És az érték itt nem áll meg. Látni a fejlődését, például, amit a múlt héten még nem tudott lerajzolni, és ma sikerül. Vagy egy új kifejezést hallunk tőle, és itt nem az ovistársaktól hazahozott rövid ronda szavakra gondolok. Az összekacsintó mosolyokra vagy arra az üde kreativitásra, amivel minden játékból képes valami egészen már játékszert csinálni, alternatív szabályokat alkotni. A sor végeláthatatlan. Ami megálljt parancsol neki, azok mi vagyunk, amikor nem szorítunk helyet a gyermekünkkel töltendő időnek. Valóban próbára teszik a türelmünket. Mert a felnőttes világba sokszor nem fér bele a gyerekesség. Túl komolyan vesszük magunkat, a feladatainkat, túl nagy jelentőséget tulajdonítunk saját magunknak. Míg pofára nem esünk. Közben pedig nem vesszük észre, hogy van valaki, aki tényleg fontosnak tart minket, aki számít ránk, a gyermekünk. Fontoljuk meg Steve Biddulph szavait: „A gyerekeink iránti szeretet nem csupán egy gyengéd érzés, a szeretetet a cselekvéseink fejezik ki."

Ha tetszett ez a bejegyzés, akkor próbálj a hétköznapokban is picit több türelmet nyújtani a gyermekednek, és oszd meg másokkal is ezt a cikket.
Fotó: Daria Shevtsova, Pexels

# data[].attributes.attachment_link.description
„A gyerekeknek nagyon elnézőknek kell lenniük a fölnőttek iránt." (Antoine de Saint-Exupéry) Akinek gyermeke van az rendszeresen szembesül azzal a kellemetlen helyzettel, hogy mennyire próbára tudja tenni a türelmét egy csöppség. Valóban nehéz önuralmat tanúsítanunk mindig, mindenkor. De ez nem csak...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Programozni? Három nyelven beszélni? Kapcsolathálózatot építeni? Ezek mind nagyon fontos feltételek a sikerhez, de a CNN újságírója szerint van egy készség, ami mindegyiknél alapvetőbb a mai diákok számára.

A világ felgyorsult, az információkat lehetetlen követni, minden automatizálódik, mire lediplomázik a gyerek, megszűnik a szakma, amit épp tanul, lassan elmosódnak az országok közti határok és egy nagy, globális társadalom az, amiben valahogyan érvényesülni kell. Utópia? Vagy valóság? Valószínűleg mindkettő.

Akárhogy is, egy mai diáknak - igazából attól a pillanattól kezdve, hogy először átlépte az iskola küszöbét - egészen másmilyen követelményrendszerbe kell beilleszkednie, s abban megmutatnia, mit tud, miben értékesebb, mint bárki más, mint mondjuk egy X vagy Y generációs. Fareed Zakaria, a CNN indiai származású, jelenleg az Egyesült Államokban élő sztárriportere, akinek már három nemzetközi bestsellere is megjelent a globalizáció, az oktatás és a demokrácia versenyképessége témájában, azt állítja, hogy mindehhez egyetlen alapvető készségre van szüksége annak, aki a 21. században készül fel az életre, és ez pedig

az intellektuális figyelem.

Felidézni megtanult adatokat? Ugyan már, ott a Google. Előhúzni a kalapból népszerű témákat? Közegenként változó, hogy mi számít népszerűnek, és ez különben sem tesz téged egyedivé és felismerhetővé. A diákoknak arra van szükségük, hogy a hangjuk áthallatsszon a zajon, elemezzék a lehetőségeiket és kialakítsák a saját, senki máséval nem egyező szakterületüket.

Zakaria mindezt egy oktatási konferencián mondta el Katarban, és aztán rögtön ki is tért arra, hogy mit ért intellektuális fegyelmen pontosan.

Mindig ezt mondom a gyerekeimnek: 'Böngészhettek szalagcímeket, tweeteket, blogposztokat egész nap, de a valódi tudást végső soron azzal éritek el, ha beleássátok magatokat valamibe. Még mindig érvényes, hogy muszáj könyveket olvasnotok, muszáj szakértőkkel beszélnetek, utaznotok.'

Famiily.hu

Indiában nőttem fel, tévé nélkül. A tévé 1975 körül jött be Indiába. s akkor 10 éves voltam, egyetlen csatornát tudtunk fogni fekete-fehérben, azon is leginkább az indiai mezőgazdaságról szóló műsorok mentek, amelyeket senki sem nézett. Vasárnap esténként adtak egy-egy bollywoodi filmet.

Faltam a könyveket, mert más szórakozásom nem volt. Ha lett volna egy iPhone nevű szuperkomputer a zsebemben, a világ minden tévéműsorát nézhettem volna. Nyilván nem olvastam volna annyit, és nem is tartanék ott a karrieremben, ahol most tartok... A gyerekeknek meg kell tanulniuk az intellektuális fegyelmet, meg kell tanulniuk nemet mondani.

A világ, amelyben a gyerekeim felnőnek, az ellenkezője annak, amiben én felnőttem: millió lehetőség közül választhatnak."

Fareed Zakaria, Forrás: Flickr

Az összpontosítás képessége nem egyszerűen abban áll, hogy kevesebb appot használsz vagy csökkented a rendelkezésedre álló kütyük számát. Hanem abban, hogy a gyerekeknek szigorúan szabályozniuk és ellenőrizniük kell az információforrásokat, amelyekhez hozzáférnek.

A tizenévesek többsége a Twitteren és a Snapchaten keresztül jut hozzá a hírekhez, ahol a felhasználók által megosztott tudósítások hitelessége nincs igazolva. A Stanford Egyetem egy 2016-os kutatása azt mutatta ki, hogy a középiskolás és egyetemista diákok túlnyomó többsége nem tudta megkülönböztetni a híreket a szponzorált tartalmaktól, illetve nem volt képes megnevezni vagy értékelni a közösségi médiában megjelenő állítások forrásait.

Szóval az intellektuális fegyelem, amelyre Zakaria utalt, ennyit jelent: kiválasztani a legmegbízhatóbb információforrásokat, azokra hagyatkozni és minél mélyebb tudást szerezni a minket érdeklő területeken. A többi impulzusra pedig muszáj nemet mondani annak érdekében, hogy a diák valóban értékes szakértelemre tehessen szert.

Famiily.hu

Tetszett a cikk? Értékeld csillagokkal!

TETSZETT EZ A CIKK? OLVASNÁL MÉG ILYENEKET? AKKOR REGISZTRÁLJ, HOGY MEGKAPD LEGJOBB CIKKEINKET TARTALMAZÓ HÍRLEVELÜNKET! ÉS NE FELEJTS EL LIKE-OLNI MINKET A FACEBOOK-ON ÉS KÖVETNI MINKET AZ INSTAGRAMON SEM! JA, ÉS HA ELŐFIZETNÉL MAGAZINJAINKRA, ITT MEGTEHETED!

# data[].attributes.attachment_link.title
Ez a legfontosabb készség, amivel egy 21. századi tanulónak rendelkeznie kell - Famiily.hu

# data[].attributes.attachment_link.description
Programozni? Három nyelven beszélni? Kapcsolathálózatot építeni? Ezek mind nagyon fontos feltételek a sikerhez, de a CNN újságírója szerint van egy készség, ami mindegyiknél alapvetőbb a mai diákok számára. A világ felgyorsult, az információkat lehetetlen követni, minden automatizálódik, mire lediplomázik a gyerek, megszűnik a szakma, amit épp tanul, lassan elmosódnak az országok közti határok és egy nagy, globális társadalom az, amiben valahogyan érvényesülni kell.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A problémás gyerekre sokszor semmirekellő ördögfajzatként tekintünk, esetleg csak legyintünk, hogy „eleven csibész", vagy különböző zavarok címkéit aggatva rá az életet hibáztatjuk, és az ellátórendszertől várunk „gyógymódot". Pedig ezekhez a gyerekekhez is van kulcs, talán sokkal egyszerűbb is, mint elsőre gondolnánk. A magatartászavaros, sokszor a közösségükből is kitaszított gyerekek fejlesztését, beilleszkedését segítő NodBadKid alapítvány szakmai vezetőjével, Rózsa Mónika pszichológussal beszélgettünk.

A „problémás gyerek" kifejezés igen széles spektrumot fed le, ráadásul szép kis fogalmi zavar figyelhető meg a közgondolkodásban: ember legyen a talpán, aki különbséget tud tenni tanulási, beilleszkedési, magatartás- és figyelemzavar, ADHD és ki tudja még, hányféle rendellenesség között. Tudjuk-e, értjük-e egyáltalán, hogy mi a problémás gyerek problémája?

Ezzel a fogalmi helyzettel az a legnagyobb gond, hogy elsősorban címkézi a gyerekeket. Ez az adminisztrációt segíti ugyan, és hozzájárul ahhoz, hogy a bürokráciában valamiféle rend legyen, de tudni kell, hogy ez látszatrend. Egy problémás gyereknek akár három-négy diagnózisa is lehet. De egy diagnózis éppen arra a kérdésre nem ad választ, ami a gyerek segítéséhez a legfontosabb volna: arra, hogy mi történt ezzel a gyerekkel. Ha azt akarjuk megérteni, arra vagyunk kíváncsiak, hogy mi az ő története, akkor képesek leszünk arra, hogy a szükségleteire adjunk válaszokat, és ne a viselkedésére reagáljunk.

A viselkedészavarok hátterében általában számos különböző ok áll. Lehetséges a sokféle problémás gyereknél ugyanazt a módszert alkalmazni?

Nem egy „tuti" módszerünk van, hanem egy szemléletünk: épp a probléma összetettségére koncentráló, úgynevezett bio-pszicho-szociális modellel írható le az, hogy mi hogyan közelítünk egy gyerekhez. Amikor találkozunk vele, nem mint egy kiragadott kis lényt, nem egy adott helyzetben, mondjuk egy matekórai szituációban vizsgáljuk, hanem feltérképezzük a körülményeit.

Megnézzük, hogy ki ő, milyen családból jön, ez a család milyen környezetben él, ez a környezet milyen hatással van rá, megnézzük transzgenerációs szempontból is, utánajárunk, mit lehet tudni a szülőkről, a nagyszülőkről - és innen kezdjük felgöngyölíteni a gyerek történetét. Felmérjük, milyen kapcsolatai vannak az iskolában, hogyan került oda, hogy fogadták, hogy működik abban a közegben. Egyáltalán vannak-e barátai, van-e legalább egy személy, aki azt mondja: bármilyen rosszcsont, én kiállok mellette. Vagy nincs semmilyen támogató hely, egy ember vagy egy kuckó, ahová visszavonulhat, ahol „tankolhat".

Minden gyermeknek szüksége van arra, hogy legyen az életében legalább egyvalaki, aki érti őt, és azt mondja, hogy amilyen vagy, úgy vagy a legjobb, így szeretlek téged.

Milyen hátterű gyerekekkel foglalkoztok leginkább?

Legtöbbször rendkívül nehéz szociokulturális közegben élő családokkal dolgozunk, akiknek az erőforrásaik is ki vannak égetve, korlátozottak a lehetőségeik. De ugyanígy látunk problémákat jól szituált gyereknél is, aki talán exkluzív külföldi utakra megy, zsebpénzt kap, Angliában tanul, csak épp azt meséli szeptemberben, hogy egész nyáron nem szóltak hozzá. Nem tudom, hogy melyik a jobb...

Ha van problémás gyerek, akkor van normális gyerek is? A nevelési elvek és értékrendek pluralizmusában ki mondja meg, hogy mi a normális?

Tévútnak gondolom azt, ha a problémás-normális keretben gondolkodunk. Mi azt tartjuk szem előtt, hogy a gyerek elég jól legyen, és abban a társadalmi közegben, ahol éppen van, képes legyen úgy alkalmazkodni, hogy sikeresnek élje meg magát, hogy elfogadják, elismerjék. Legyen képes célokat kitűzni, és azokért erőfeszítéseket tenni. Ismerje fel, ha ki kell lépnie a megszokott otthoni környezetében működő viselkedésmintákból.

Mert vannak közegek, ahol az az adaptív, hogy ő azonnal üt. Vagy az segít neki túlélni, hogy a figyelme folyamatosan ezerfelé van. Ehhez képest amikor bemegy az iskolába, ott azt kérik tőle, hogy üljön és figyeljen egy dologra negyvenöt percig - ez homlokegyenest az ellentéte annak, amihez az ő idegrendszere hozzászokott.

Az ilyen helyzetekből lesznek a konfliktusok, a magatartási problémák, az intők, a szidások, büntetések, tehát a kudarcélmények, amitől gyerek, szülő és tanár is dühös lesz és elkeseredett. Ehelyett mi azt nézzük, hogy az ő viselkedésmintázatában mi az az egy pozitívum, amiből el tudunk indulni, amivel ő hatékonyan tud működni az adott helyzetben.

A bizalomra, a pozitívumra mindenki reagál: a legelvetemültebb gyerek is elkezd kapcsolódni akkor, ha azt látja, hogy van egy felnőtt, aki mindent megtesz érte.

Igaz az, hogy több problémás gyerek van a fiúk között?

Arról van szó, hogy a társadalom jobban reagál arra, amit lát. Mivel a fiúk inkább externalizálnak, kifelé vezetik a feszültséget, a viselkedésük is láthatóbb, erősebbek, hangosabbak, ők vannak szem előtt. De van egy csomó olyan gyerek, aki náluk sokkal nagyobb bajban van- éppen azért, mert csöndben van. Tövig lerágja a körmét, nem beszél, nincsenek barátai, öngyilkosságot fontolgat, azt gondolja, hogy ő semmire sem jó, senkinek sem kell, de mindebből semmi nem látszik, mert szépen ül a padjában és teljesít. Mi tudatosan figyelünk arra, kik azok, akiknek a szavát nem hallani, és vagy felhívjuk rá a figyelmet, vagy a csoportban olyan szerepeket adunk neki, amelyekben „előjöhet". A társadalom jelenlegi normáinak sajnos egyre kevesebb gyerek tud megfelelni.

Milyen normákra gondolsz?

A sikert, az egyéni teljesítményt sulykoló normákra. Teljesíts, viselkedj, érj el eredményeket, járj iskolába, üld végig a hatszor-hétszer negyvenöt percet, ezt ismételd 8-12 héten át a következő szünetig. A mostani gyerekek máshogy veszik fel az információt, máshogy figyelnek, más terhelést kap az idegrendszerük, és más is érdekli őket.

Van személyes érintettséged ebben a történetben?

Konkrét nincs, de egy dolog van, amire én is csak hosszú évek után jöttem rá. Természetesen én is voltam mindenféle képzésben és terápiában, mert az, aki emberekkel foglalkozik, nem dolgozhat úgy, hogy ő maga nem tudja, hol vannak benne azok az érzelmi gombok, amiket meg lehet nyomni. Szóval

amiben én azonosulni tudok ezekkel a magatartászavaros gyerekekkel, az a magány. Ők iszonyatos magányt élnek meg akkor, amikor büntetik, kiközösítik, bűnbaknak teszik meg őket, vagy mutogatnak rájuk. Én a magány mentén tudom érteni azt, hogy mi történik bennük.

A NoBadKid a gyerekekkel végzett csoportmunkán és a pedagógusok képzésén kívül komplex intézményfejlesztéssel is foglalkozik, a legtöbb probléma azonban a gyerekek elsődleges közegében, a családban gyökerezik. Miért nincs külön program, képzés szülők számára?

A Re-EDucation nevű szemlélet Nicholas Hobbs nevelési filozófiáján alapszik, ő dolgozta ki azt a 12 alapelvet ( Lásd keretes írásunkat - a szerk.), amelyen alapján a Pressley Ridge, illetve jogutódja, a NoBadKid működik. Hobbs nem egy íróasztal mögött ülve dolgozott, hanem egy olyan nevelőotthonban, ahová akkor a legproblémásabb fiúkat gyűjtötték össze. Azt vizsgálta, mi segít a fiataloknak abban, hogy a tinédzserkoruk ellenére már megcsontosodottnak tűnő, kemény viselkedésmintáikat levetkőzzék. A Re-ED alapja, hogy ha egy bizonyos viselkedésmintát meg lehetett tanulni, akkor egyrészt egy másikat is el lehet sajátítani, másrészt a meglévőt le lehet bontani azon az úton visszafelé lépkedve, amelyen az létrejött. Ez az eredeti koncepció bővült azzal, hogy a családokat is nagyon erősen bevonjuk a folyamatba.

Akármilyen problémás legyen is egy család, mi akkor is úgy gondoljuk, hogy ott valakinél - akár az anyánál, az apánál, a testvérnél, a nagyszülőnél - van egy olyan kulcs a gyerekhez, ami csak az övék, ami nálunk nincs. A tapasztalat az, hogy ha elismerjük, hogy a szülő mindent a legjobb szándékkal tesz a gyerekével kapcsolatban, és nem ítélkezünk felette, illetve meglátjuk és ki is fejezzük azt, hogy milyen értéket találunk a gyerekében, a megelőlegezett bizalom láttán ő is elkezd beletenni a kapcsolatba.

És egy ilyen partneri helyzetben már könnyebben mondja azt, hogy talán valamit elrontottam, vagy gőzöm sincs, mit tegyek, segítségre van szükségem. Így bevonva a szülőket, tulajdonképpen „becsalogatjuk" őket az iskolába, ahol ezáltal egyszerre, egy szándékkal lesz jelen a gyerek, a szülő és a pedagógus. Ez a hármas kapocs már olyan hálót képes biztosítani a gyereknek, amelyben elég jól lehet. Mi azért dolgozunk elsősorban a pedagógusokkal, mert a szülő abban bízik, akivel naponta, szemtől szembe találkozik.

A mottótok az, hogy rossz gyerek nincs, csak meg nem értett. Igaz ez az állítás a felnőttekre is?

Abszolút. Az uralkodó, medikalizált, diagnózis- és problémaközpontú szemlélet a felnőtteket sem segíti. Ahogy a gyerek, úgy a felnőtt is akkor tud fejlődni, ha biztonságban érzi magát, a stresszes környezet pedig ugyanúgy árt neki. És ahogy problémás gyerekek, ugyanígy problémás felnőttek is vannak, csak az ő viselkedészavaruk mondjuk elhízásban, dohányzásban, alkoholproblémában jelentkezik.

Az embernek az az egyik legfontosabb alapszükséglete, hogy elfogadják úgy, ahogy van.

Mindenkinek segít, ha vannak keretek, amelyek nem durvák, de egyértelműek, nem parancsuralmi rendszert tartanak fenn, hanem biztonságot adnak. Az ilyen kereteket nem akarják felrúgni, mert megnyugszanak bennük.

Mit lehet tenni szülőként, pedagógusként, hogy megelőzzük azt, hogy „problémás" legyen egy gyerek?

Manapság éppen az a nyugalmi állapot nincs meg, vagy válik egyre nehezebben elérhetővé, amire szüksége van az agynak a tanuláshoz és a fejlődéshez. Az élménypedagógia alaptétele, de a traumakutatás és sok más terület eredményei is azt támasztják alá, hogy addig, amíg az agy védekező állapotban van, nem fog tanulni. Márpedig a legtöbb viselkedészavaros gyerek folyamatosan ebben a „védekezőállásban" van. Mi most a Bruce Perry nevével fémjelzett neuroszekvenciális modellt (amely A ketrecbe zárt fiú című könyvben is megjelenik) építjük be a módszertanunkba, amely leírja, milyen az a gyógyító - egyúttal prevenciós - környezet, ami segíti, hogy a gyerekek idegrendszere egy nyugalmi állapotban maradjon, illetve képes legyen oda visszatérni.

Ehhez mindenekelőtt szükség van egy nagyon stabil kapcsolati térre, amiben van egy tudatos (akár szakember) felnőtt, aki amennyire csak lehet, mindig nyugalmi állapotban van. Persze gyerekek között természetes, hogy ebből az állapotból a felnőtt kileng, de az a lényeg, hogy képes legyen folyamatosan megadni azt a biztonságos környezetet, amiben a gyerek azt érzi, biztosan nem indulatból és dühből fognak reagálni az ő bármilyen cselekvésére. Ez a kapcsolati tér az, amiben aztán megfelelő ingereket adhatunk a gyerekeknek.

Milyenek a jó ingerek?

A ritmikus, repetitív ingerek megnyugtatják az idegrendszert. Ilyen lehet például a ringatás, vagy ha minden tanórát egy kis rituáléval, mondjuk egy tapsolós játékkal, tánccal, dallal kezdünk. Vagy például van egy mondókánk, ami a közös megegyezés alapján azt jelenti, hogy sorakozni kell: ha belekezdünk ebbe a mondókába, a gyerek nem parancsszóként, hanem lágyan kapja a „sorakozó!" üzenetét, és mialatt ő is szavalja a mondókát, szabályozódik vissza az idegrendszere, és nem jut eszébe rosszalkodni vagy ellenállni. Ha erre a mondókára valami mozgásos elemet is teszünk, és engedjük, hogy fusson egy kört a pad körül és pacsizzon a társával, akkor arra is lehetőséget adtunk, hogy azt a felgyülemlett energiát, amit másképp nem tud szabályozni, mozgással vezethesse le.

Mi ahhoz nyúlunk, amit az ember ösztönösen tud, de a mostani társadalmi berendezkedés, illetve a töménytelen mennyiségű inger épp ezt az ösztönös tudást üti ki. A legfontosabb, hogy a gyereknek legyen minél több egészséges kapcsolata - ha kicsi a család, akkor is: a szomszéd nénivel, a boltossal -, és legyen napirendje.

A napirend a kapcsolatokon keresztül valósuljon meg, és legyen benne ismétlődés, játék és idő az elmélyülésre, vagyis a szöszölésre. Az, hogy a kétéves az okostelefon képernyőjét húzogatja, az nem szöszölés! Hiszen éppen azt nem engedi meg az agynak, hogy integrálja a rengeteg ingert - épp, hogy további ingerekkel árasztja el a gyereket.

Az élménypedagógia a NoBadKid egyik kulcsszava. Hogy segít ez a zavarokkal küzdő gyerekeknek?

Az élménypedagógiai szemléletnek az a része az elsődleges számunkra, hogy az ember csoportban tanul a legkönnyebben és leghatékonyabban magáról, a csoportról és a világról is: itt sajátítja el, mik a hatékony kommunikációs formák, hogy kell együttműködni, kudarcot vagy konfliktust kezelni, sikert megélni, legyenek ezek akármilyen apró dolgok is. Mi a csoportokban strukturált gyakorlatsorokkal tanítunk meg például olyan alapokat, hogy hogyan álljunk körbe, és ha ez sikerült, akkor hallgassuk is meg egymást, de olyasmit is, hogy hogy kérünk és adunk szót, hogy fejezzük ki a véleményünket anélkül, hogy megbántanánk a másikat.

Az élménypedagógia egyik legfontosabb eleme a folyamatos visszacsatolás, hiszen ha egy sikeres gyakorlat után nem beszélünk arról módszeresen, hogy mi történt, abból mi volt fontos, mit tanultunk belőle és hogyan lehet a tanultakat más élethelyzetben alkalmazni, akkor semmilyen gyakorlat nem lesz hatásos.

Ez a fajta feldolgozás két pótolhatatlan dologban segít: egyrészt megtanítja a gyerekeket mentalizálni. A problémás gyerekek többsége erre nem képes, nem tudja elképzelni azt, hogy az ő tette hatással van a másikra, vagy hogy másnak is lehet ugyanolyan érzelmi állapota, mint neki. A reflexiós körben sok szó esik érzelmekről és viselkedésekről, ezáltal mégis megtanulják elképzelni ezeket. A folyamatos visszajelzés és reflexió másrészt azért elengedhetetlen, mert megtanít terveket, célokat kitűzni, meglátni azt, hogy a célhoz képest hol tart valaki, honnan hova jutott. Így válik képessé a korábban agresszív, engedetlen gyerek arra, hogy ha sérelem érte, akkor ne vágja rögtön hozzá a széket a másikhoz, hanem inkább szóljon a tanító néninek, és mérlegelje, mi történt.

A Re-ED 12 alapelve

1. Az életünket most kell élnünk. Az élet most zajlik, nem a múltban, a jövő pedig csak annyiban számít, amennyiben a jelen kihívásai meghatározzák.

2. A bizalom elengedhetetlen. A gyerek és a felnőtt közötti bizalom alapvető fontosságú, ez az, amin az összes többi alapelv nyugszik, a ragasztó, mely összetartja a tanítást és a tanulást, a Re-EDukáció kezdőpontja.

3. A hozzáértés szükségszerű. A hozzáértés változást hoz, ezért segítenünk kell a gyerekeket és a serdülőket abban, hogy ők is jók legyenek valamiben, elsősorban persze az iskolai munkában.

4. Az idő nekünk dolgozik. Az idő a szövetségesünk, amikor a fejlesztés periódusában az élet nagy csapásai utáni fejlődés elősegítésén dolgozik.

5. A tüneteket lehet és kell is kontrollálni. Az önkontroll tanítható. A gyerekek és a serdülők a pszichológiai tudás nélkül is megtaníthatók arra, hogyan irányítsák magatartásukat; a tüneteket közvetlenül lehet és kell kontrollálni, nem feltétlenül egy feltáró terápia keretében.

6. Az intelligencia tanítható. A gyerekek és a serdülők kognitív kompetenciáját jelentős mértékben lehet fejleszteni; meg lehet tanítani nekik az életük megszervezéséhez szükséges általános készségeket éppúgy, mint a család, az iskola, a közösség vagy a munka által támasztott követelmények összetett rendszerében való eligazodást segítő módszereket. Más szóval: az intelligencia tanítható.

7. Az érzelmeket táplálni kell. Az érzelmeket táplálni kell, spontán módon megosztani, szükség esetén kontrollálni, sok elfojtás után végre kifejezni, valamint olyanok segítségével felderíteni, akikben megbízunk.

8. A csoport alapvető a fiatalok számára. A csoport nagyon fontos szerepet játszik a fiatalok életében; a felnőtté válás útjának egyik fő mozgatóereje lehet.

9. A szertartások és rituálék rendet, állandóságot és biztonságot nyújtanak. A szertartások és rituálék rendet, állandóságot és biztonságot teremtenek a problémás gyerekek és serdülők számára, akiknek élete gyakran nagyon zaklatott és szervezetlen.

10. A test az én páncélja. A test az én páncélja; a fizikai én, ami köré a pszichikai én felépül.

11. A lakókörnyezet és közösség szerepe nagyon fontos. A lakókörnyezet és az ottani közösség fontos szerepet tölt be a gyerek vagy a serdülő életében, de a közösségi létet és annak előnyeit meg kell élnünk ahhoz, hogy megtanulhassuk.

12. A gyerek az örömtől fejlődik. A felnőtté válás során a gyerek életében minden nap legyen valami, ami örömet okoz, és legyen olyan örömteli esemény, ami miatt érdemes a holnapot várni. (Nicholas Hobbs, Ph.D.)
Tavaly indított sorozatunkban hónapról hónapra írunk a lelki egészség témájához közvetve vagy közvetlenül kapcsolódó civil szervezetekről, lehetőséget biztosítva, hogy a tevékenységükről minél többen értesüljenek. Ebben a hónapban a NoBadKid alapítvány tevékenységéről olvashattatok itt a Pszichoforyou-n, róluk pedig itt olvashattok bővebben. Rózsa Mónika és kollégái munkáját egyébként idén júniusban az általános iskolás korú gyerekek tudását és készségeit fejlesztő, innovatív kezdeményezéseket tömörítő Edisonplatform is díjazta: a NoBadKid alapítvány tudatos nevelés kategóriában emelkedett ki a többi a projekt közül. Az elismeréshez ezúton is gratulálunk!
SEGÍTS, HOGY MI IS SEGÍTHESSÜNK!

Úgy érzed, ezt a cikked neked írták? Ez nem véletlen! A Pszichoforyou az olvasókról szól, és az olvasóink támogatásával működik. Ha szeretnél még sok hasonló írást olvasni, támogass minket! MEGNÉZEM

# data[].attributes.attachment_link.title
„Égetnivaló kölyök, tőle ne várjuk mást" - Vagy mégis? Interjú „rossz gyerekekről" és a hozzájuk vezető útról

# data[].attributes.attachment_link.description
A problémás gyerekre sokszor semmirekellő ördögfajzatként tekintünk, esetleg csak legyintünk, hogy „eleven csibész", vagy különböző zavarok címkéit aggatva rá az életet hibáztatjuk, és az ellátórendszertől várunk „gyógymódot". Pedig ezekhez a gyerekekhez is van kulcs, talán sokkal egyszerűbb is, mint elsőre gondolnánk.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vekerdy Tamás két éve az InfoRádió Aréna című műsorának vendégeként egyebek között a gyermekközpontú iskolarendszer fontosságáról beszélt és arról, hogy megbosszulja magát, ha a szülő mindenáron hajszolja gyermekét. Mint mondta, szerinte sokkal fontosabb, hogy mindketten érezzék jól magukat a bőrükben.

„Olyan szülő legyél, aki jól érzi magát a bőrében, minél többször vagy huzamosabb ideig, a gyerekeddel együtt!"

A teljes beszélgetést megnézheti itt:

További idézetek

"Amikor megkérdezték, hogy mi akarok lenni, azt mondtam, hogy világcsavargó. De az apám nagyon kért, hogy legalább egy egyetemet végezzek el, így jött a jog."

"Én mindig hobó akartam lenni, világcsavargó, aki mereng, sétál, beszélget, nem dolgozik. Azt gondoltam ifjúként, hogy nem vagyok hajlandó beállni a taposómalomba. Azért dolgozzak, hogy megéljek, és azért éljek, hogy dolgozzak? Ez pusztító, nem erre való az ember! Ilyen furcsa gondolataim voltak, mondom ezt úgy, mintha azt játszanám, hogy normális vagyok. De ma is nagyszerű gondolatnak találom." ( Forbes)

"Ha lehet, iskolás korig jó volna, ha nem tévéznének a gyerekek, de ha tévéznek, akkor közösen kiválasztott műsort, limitált időben és ami a legszörnyűbb: valamelyik szülővel együtt. Hogy feltehesse a kérdéseit, hogy lássuk, mitől ijed meg, hogy beszélgethessünk róla. Jogos igény, hogy lerakjuk a gyereket a tévé elé, de nem az igazi." ( Index)

"Soha nem a tananyag a lényeg, ezért merő baromság az osztályozás."

"... a rossz gyerekkel nincs különösebb probléma. A jó gyerek van veszélyben. Ezt jó pszichológusok tudják is."

"Tudjuk, hogy a gyerekek kiszívják a vérünket, rágják a húsunkat. Ez így van, ezért meg kell néha szabadulni tőlük. Időként kell, hogy anya is szabadon lélegezzen, elmenjen a férjével vacsorázni, moziba, hogy aztán a gyerek újra egy pihentebb, rághatóbb anyát kapjon vissza.

Nagyon fontos, hogy az anya jól legyen. Hogy tudjon örülni az életnek és a gyereknek, és ne csak szenvedjen tőle és a rengeteg tennivalótól.

Könyörögve kérem az anyákat, hogy ne vasaljanak, mert a vasalás egy pokol. Nem lehet úgy háztartást vezetni, mint régen, amikor nagycsaládok éltek együtt, és amikor háztartási alkalmazottak voltak. Legyen rendetlenség a lakásban, legyen kedély az otthonban, lustálkodjon, pihenjen az anya. Ne adja át magát ezeknek a hajszolásoknak, amit a külvilág és nem egyszer, mi férfiak szeretnénk kipréselni a nőkből."

Hihetetlenül sok játék van, amiket a gyerekek, ma már nem ismernek. Nem játszanak bújócskát, fogócskát, ipi-apacsot, labdajátékokat." ( baon.hu)

"Ha konfliktusmentes gyereket akarunk nevelni - jellemtelen gyereket nevelünk. Természetes dolog, hogy a szuverén ember időről időre konfliktusokba kerül a környezetével, ez a demokráciák egyik alapeleme - a vélemények és az érdekek ütköztetése, amit aztán kompromisszumkötéssel oldunk fel."

"Jó volna, ha elfogadnánk a gyerek karakterét, és nem próbálnánk erőszakosan olyanná faragni, amilyen úgysem tud lenni."

"A testi-lelki kiszolgáltatottság, az érzelmi (és ne adj' isten fizikai) bántalmazás roncsoló hatású. Roncsolja nemcsak a nő, de a gyerekek - és az agresszor! - személyiségét is. Az ilyen házassági pokol fenntartása sokkal ártalmasabb a gyerekekre nézve, mint a 'jó' válás. Jó válás alatt azt értem, amikor nem hergeljük a gyereket a másik szülő ellen, nem arra használjuk, hogy kiszúrjunk a valaha szeretett, de már gyűlölt egykori társunkkal, hanem úgy állunk a helyzethez, hogy egyikünk se így akarta, sajnos mégsem ment a dolog, de igyekszünk válás közben és utána is a lehető legnormálisabbak maradni."

"Szerintem tévúton jár az egész magyar közoktatás, ha a gyerekek vagy a nemzet - hogy én is használjam ezt a szót, bár nagyon lejáratták - érdekét nézzük. Ez így katasztrófába visz minket, mert nem a világra nyitott embereket képezünk, holott évek óta tudjuk, hogy három dologra lesz szükség a jövőben: kreativitásra, kritikai érzékre és vállalkozókedvre. Ehelyett mi

beszabályozott, füttyre indítható, fegyelmezett szolgahadat képezünk."

"Elmentek azok a nagyok, akiket én még ismertem, és akik nálam jobban és szakszerűbben tudták ezeket a dolgokat: Ranschburg, Popper, Mérei és Binét meg Vikár, akik valaha a legendás Faludi utcában dolgoztak, amiről ma már senki nem tudja, hogy mi volt." ( wmn.hu)

"A magánéletben igyekszem nem szakemberként viselkedni: gyerekpszichológus feleségemmel megfogadtuk, hogy otthon, egymással és a gyerekekkel civilek leszünk, különben mind megbolondulnánk." ( hvg.hu)

„Ha megkérnek, mindenféléket csinálok, mintha még élnék, de ez csak a látszat. Miért kéne olyan sokáig itt maradni?" ( hvg.hu)

Nyitókép: MTVA Fotó/Zih Zsolt

# data[].attributes.attachment_link.title
Vekerdy Tamás: könyörögve kérem az anyákat, hogy ne vasaljanak

# data[].attributes.attachment_link.description
Vekerdy Tamás két éve az InfoRádió Aréna című műsorának vendégeként egyebek között a gyermekközpontú iskolarendszer fontosságáról beszélt és arról, hogy megbosszulja magát, ha a szülő mindenáron hajszolja gyermekét. Mint mondta, szerinte sokkal fontosabb, hogy mindketten érezzék jól magukat a bőrükben. „Olyan szülő legyél, aki jól érzi magát a bőrében, minél többször vagy huzamosabb ideig, a gyerekeddel együtt!"

# data[].attributes.attachment_link.title
Alapozó terápia (Delacato-módszer): mozgással az értelmi fejlődésért

# data[].attributes.attachment_link.description
A Carl Henry Delacto philadeplhiai neurológus és csapata által kidolgozott elmélet szerint a mozgás és az idegrendszer fejlődése között szoros az összefüggés, ezért ha valamilyen mozgásformát nem volt a gyereknek módja begyakorolni, azt később pótolni kel

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Előbb-utóbb minden gyermek panaszkodni kezd az iskolával kapcsolatban. Ennek lehet, hogy csak egy kis fáradtság az oka, de az is előfordulhat, hogy komolyabb probléma húzódik meg a háttérben.

Egy-két célzott, jól irányzott kérdéssel könnyen utánajárhatunk a dolgoknak - írja a csalad.hu.

1. „Miért kell iskolába mennem?"

Ami mögötte van: Lehetséges, hogy a gyermekünk túlságosan el van havazva tanulnivalóval, esetleg sokat stresszel a dolgozatok, felelések miatt. Ez a kifogás tinédzserkorban is igen gyakori, amikor a gyermekek szinte mindent megkérdőjeleznek az életükben. Ne feledjük, ilyenkor nagyon nehéz a fiataloknak megérteni a tanulás értékeit és hosszú távú hozadékait.

Szülői reakció: Kérdezzük meg, hogy van-e valamilyen konkrét problémája az iskolában, vagy vissza is kérdezhetünk, hogy miért kérdezi ezt. Ha valamivel tényleg küzd a suliban, igyekezzünk támogatni, segíteni neki. Amennyiben a gyermekünk az iskola értékeit kérdőjelezi meg, próbáljunk megvilágítani neki egy távolabbi nézőpontot, elmondani, miért fontos, hogy a társadalom tagjai kellően edukált emberek legyenek. Az iskolában olyan alapkészségeket sajátíthat el, amelyek később az életben is nagy segítségére lesznek.

2. „A suli olyan nehéz, nem akarok járni."

Ami mögötte van: Ez egy olyan panasz, ami nagy valószínűséggel arra utal, hogy a gyermekünk nem rendelkezik valamilyen képességgel, ami az iskolai követelmények teljesítéséhez szükséges. Az is előfordulhat, hogy valamilyen tanulási zavar korai jeleivel állunk szemben. Szintén lehetséges, hogy a gyermekünk csupán úgy véli: az intelligencia egy veleszületett tulajdonság, és nem olyasmi, amit kemény munkával fejleszteni lehet.

Szülői reakció: Kérdezzük meg, mit talál olyan nehéznek az iskolában. Ebből máris kiderülhet, hogy a gyermekünk egy konkrét tantárggyal küszködik, sőt az is lehet, hogy egy bizonyos házi feladat fogott ki rajta. Ássunk egy kicsit mélyebbre, hogy rájöjjünk tudunk-e neki segíteni, hogy egy kicsit könnyebbé tegyük az életét ebből a szempontból. Ha szükséges, beszéljünk a tanáraival, és mondjuk el őszintén, hogy a csemeténknek bizony nehézségei adódtak.

Megeshet, hogy a beszélgetésből kiderül: életünk értelme egész egyszerűen nem igazán szereti a kihívásokat. Magyarázzuk el neki, hogy a kemény munka mindig meghozza a gyümölcsét. Az emberek akkor fejlődnek és tanulnak a legtöbbet, amikor kihívásokkal kell megküzdeniük. Ha nem ugorjuk meg ezeket, akkor nem is fejlődünk.

3. „Utálom a házi feladatokat!"

Ami mögötte van: Ha egyre gyakrabban halljuk ezt a kifogást, jobban tesszük, ha tényleg utánajárunk a dolognak. Három lehetséges ok állhat a háttérben:

- Lehet, hogy szíve szerint más időpontban írná meg a leckét, mert valami olyan dologtól veszi el az időt, amit szívesebben csinálna.

Szülői reakció: Találjuk ki a gyerekkel együtt, hogy miként szervezhetnénk át a napirendjét úgy, hogy a kedvelt elfoglaltság is beleférjen és a házi feladatra is jusson idő.

- Megeshet, hogy a csemeténknek egy (vagy több) konkrét tantárggyal is meggyűlt a baja.

Szülői reakció: Üljünk le mellé miközben a leckéjét csinálja és igyekezzünk segíteni neki (anélkül, hogy megírnánk helyette). Kérhetünk különórát vagy dönthetünk a korrepetálás mellett is.

- Az is előfordulhat, hogy magával a ténnyel nincsen kibékülve, hogy az iskolán kívül is vannak kötelező feladatai.

Szülői reakció: Az, hogy szükség van-e házi feladatra, és ha igen, mennyire, állandó vitatéma a pedagógusok között is. Lehet, hogy a gyermekünknek is igaza van abban, hogy az otthon töltött leckeírás a családtól és a kikapcsolódástól veszi el az időt. Mondjuk el neki, hogy a tanárok is tisztában vannak ezzel a problémával és megértik őt, ám gyakran csak úgy tudnak valóban maradandó és átfogó tudást adni a gyerekeknek, ha otthoni gyakorlás és tanulás is kiegészíti az iskolában hallottakat.

A panaszkodás valós problémát jelez?

Nincs olyan gyerek vagy tinédzser, aki soha ne panaszkodna az iskolával kapcsolatban. Próbáljunk meg kérdésekkel rájönni, hogy vajon komolyabb frusztráció vagy probléma áll-e az ellenkezés mögött. Előfordulhat, hogy csak kialvatlanság vagy kimerültség okozza a negatív hozzáállást, de az is, hogy a gyermekünknek több segítségre van szüksége a házi feladatának elkészítésében vagy a dolgozatokra való felkészülésben. Sőt, megeshet, hogy csupán egy kis biztatásra és dicséretre áhítozik. Adjuk meg neki ezt rendszeresen és legyünk empatikusak a problémáival kapcsolatban!
Borítókép: illusztráció

# data[].attributes.attachment_link.title
Miért nem akar a gyerek iskolába menni? | HAON

# data[].attributes.attachment_link.description
Előbb-utóbb minden gyermek panaszkodni kezd az iskolával kapcsolatban. Ennek lehet, hogy csak egy kis fáradtság az oka, de az is előfordulhat, hogy komolyabb probléma húzódik meg a háttérben. Egy-két célzott, jól irányzott kérdéssel könnyen utánajárhatunk a dolgoknak - írja a csalad.hu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar (ADHD) kezelése sok esetben egyszerűen egy gyógyszer felírását jelenti. Az ADHD tüneteinek enyhítésére ugyanakkor számos nagyszerű módszer létezik, melyeknek a gyógyszerekkel ellentétben nincsenek negatív mellékhatásaik. Ezek ráadásul hiperaktivitás és figyelemzavar nélkül is rendkívül hasznosak.

A kutatók évtizedek óta próbálnak jobb és jobb módszereket kitalálni azoknak a gyerekeknek a megkülönböztetésére, akiknek különböző ADHD-val kapcsolatos problémáik vannak, de eddig csak kezdetleges sztereotípiákkal és zavaró komorbiditásokkal sikerült előállniuk, amelyek összemossák a tüneteket más rendellenességekével.

Figyelemzavar? Hiperaktivitás?

„A valóságban az a helyzet, hogy a gyerekek sokszínűek, mint egy szivárvány. Sőt, az egyik ADHD-kutató el is kezdte a megfelelő irányba terelni a mezőnyt, amikor felvetette, hogy az ADHD-hoz kapcsolható figyelemkapacitás, végrehajtó képességek és egyéb tünetek egy viselkedési spektrumot alkotnak (nagyon hasonlóan az autizmushoz), ami a rendkívül jól funkcionálótól a súlyosan sérültig terjedhet" - írja Thomas Armstrong pszichológus Tényleg ADHD-s a gyerekem? című könyvében, melyben nemcsak az ADHD „mítoszáról" rántja le a leplet, de 101 olyan praktikus módszert is ajánl, amelyek mindegyike jó kiindulópontot nyújt egy beskatulyázás-, kényszerítés- és gyógyszermentes projekthez. Ezekből gyűjtöttünk most össze néhányat!

#Tanítsd meg az önreflexióra! (7-18 éves gyerek)

Beszéljétek meg közösen a gyerekkel, hogy milyen viselkedési megnyilvánulást szeretnétek növelni vagy csökkenteni, döntsétek el, milyen módszerrel fogjátok monitorozni a viselkedését, határozzatok meg időintervallumokat (például ötperceseket egy házi feladat megírása során), amelyek végén a gyerek értékelheti a teljesítményét. Végül pedig egy olyan időpontot, amikor együtt felmérhetitek a változásokat az eltelt időszak alatt.

Egy ADHD-val diagnosztizált, általános iskolás gyerekekkel készült kísérlet arra az eredményre jutott, hogy mind a saját figyelmük monitorozása, mind az iskolai teljesítményük nyomon követése növelte azt a képességüket, hogy a feladatra koncentráljanak, miközben szavak helyesírását tanulták, és jelentősen javította a helyesírásból kapott jegyeiket. És ami még fontosabb: az önmonitorozás elég önbizalmat ad a gyerekeknek ahhoz, hogy felelősséget vállaljanak saját tetteikért, és így hozzájárul a fejlődésükhöz és az érésükhöz.

#Tanítsd meg gondolkodni! (10-18 éves gyerek)

A metakogníció (szó szerint: gondolkodás a gondolkodásról) megadja azokat az eszközöket, amelyekkel megváltoztathatjuk a saját tanulási és gondolkodási folyamatainkat, így megkönnyíthetjük az új ismeretek elsajátítását. Íme, néhány eszköz, amelyeket a gyereked megtanulhat használni:

Kognitív rendezőábrák. Ezek a „ koncepciótérképek " általában diagramok, táblázatok, listák, idővonalak vagy térképek formájában vannak megjelenítve, és mind a tanulás folyamatában, mind a tartalmát illetően segítséget nyújtanak.

Hangos gondolkodás. Ha kimondjuk, könnyebben felismerhetjük, sőt szükség esetén meg is változtathatjuk mentális folyamatainkat. Arra is biztathatod a gyereket, hogy beszéljen hangosan, amikor könyvet olvas: „Hmm... kíváncsi vagyok, miért írta a szerző olyan gonoszra ezt a szereplőt..."

Gondolatnapló. Ez egy egyszerű füzet is lehet, amelybe a gyerek leírja az iskolai vagy otthoni helyzetével kapcsolatban felmerülő kérdésekre: Mit tanultam a ....-ból? Hogyan lehetne másképp megoldani a ...-t?

Azzal is sokat segíthetsz, ha társasjátékozás vagy kártyázás közben megkéred, hogy meséljen a nyerési stratégiájáról. Ilyen egyszerű gyakorlatokkal biztosítod neki azt a mentális izmot, amelyre sok jövőbeli probléma és kihívás megoldásához szüksége lesz.

#Adj teret a kreatív játékhoz! (4-12 éves gyerek)

Keress egy olyan helyet a lakásban, ahol létre tudsz hozni egy „rendetlen" sarkot, hogy a gyerek önfeledten alkothasson. A kellékek lehetnek például a következők: vízfesték, ecset, művészagyag, gyurma, színes ceruzák, rajzpapír, színes rongyok, ragasztó, régi újságok.

Zenesarkot is kialakíthattok egyszerű ütős hangszerekkel és egy rögzítésre alkalmas otthoni hangrendszerrel, amivel a gyerek felveheti saját előadásait. A lényeg, hogy biztosítsd a gyerek számára az általa igényelt alapanyagokat, és támogasd abban, amit szívből csinál.

Ha pedig van tehetsége és erős a motivációja, írasd be olyan zenei különórákra, táncórákra vagy képzőművészeti foglalkozásra, ahol szervezettebb keretek között fejlesztheti a tudását. Fontos, hogy ne kényszerítsd ezekre a tevékenységekre; a gyereket vezesse a saját érdeklődése a komolyabb elmélyülés felé.

#Etesd jól!

Készíts omega-3 zsírsavban gazdag ételeket, színesítsd az étrendet kelbimbóval, kelkáposztával, mentával, petrezselyemmel, spenóttal, dióval, tökmaggal, lazaccal, pisztránggal. A vizsgálatok szerint az ADHD-val diagnosztizált gyerekek vérében átlagosan kevesebb az omega-3 zsírsav, mint a többi gyereknél, és az is kiderült, hogy az omega-3 étrend-kiegészítő szedése csökkenti a figyelmetlenséget és a hiperaktivitást. Az étrend-kiegészítő szedéséről azonban mindenképpen konzultálj a gyerekorvossal, hiszen a túl nagy mennyiség kockázatokat rejt!

Bár még rengeteg az ellentmondás a táplálkozás és az ADHD kapcsolatát illetően, a gyorsételek és az ADHD közötti összefüggés egyértelműen bizonyított, már csak ezért is érdemes korlátozni az üres kalóriákat, és a tápanyagokban gazdag, kiegyensúlyozott étrend kialakítására törekedni.

Abban is egyre nagyobb az egyetértés, hogy ha a mesterséges adalékokat (pl. nátrium-glutamát) és/vagy bizonyos allergéneket (fehér liszt, magvak, tej, szója) eltávolítanak az étrendből, annak van egy apró, de szignifikáns hatása az ADHD-szerű tünetek javulására a gyerekeknél és a kamaszoknál. Nem kis erőfeszítés, de egy eliminációs diétával letesztelhetitek az egyes ételek vagy adalékok hatását a figyelemre és/vagy a viselkedésre. A figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar étrendi kezelésének lehetőségeiről itt olvashatsz bővebben.

#Dobj fel minden napot legalább egy új élménnyel! (4-18 éves gyerek)

A vizsgálatok során kiderült, hogy az ADHD-val diagnosztizált gyerekek agyának újdonságkereső részeiben élénkebb az aktivitás, mint a tipikusabban fejlődő gyerekekében, amikor váratlan vagy ritka képek villannak fel a képernyőn. Tény, hogy szükség van következetes szabályokra és egyértelmű napirendre, ugyanakkor, ha a családi menetrend a hét minden napján, a hónap minden hetén és az év minden hónapján egyforma, akkor előfordulhat, hogy nincs benne elég izgalom a gyerek idegrendszere számára, ami figyelmetlen és hiperaktív epizódokhoz vezethet. Az ilyen helyzeteket sokféle szellemes megoldással el lehet kerülni:

Rendezzetek bolondnapot, amikor mindenki furcsa ruhában járkál otthon!

Olvassatok hangosan érdekes tényeket bemutató könyveket (pl. Guinness Rekordok Könyve), majd beszéljétek meg a hallottakat!

Egy napra rendezz át néhány bútort a házban anélkül, hogy bárkinek előre szólnál róla!

Látogassatok el a családdal egy olyan helyre, ahol még soha nem jártatok!

Rendezzetek „fordított napot", amikor mindenki az ellenkezőjét mondja annak, amit szokott!

#Szervezd meg, hogy gyereked egy fiatalabb gyereket tanítson (7-18 éves gyerek)

Ebből ugyanis rengeteget profitálhat ő is (nem csak az, akit korrepetál). Hiszen a feladat arra kényszeríti, hogy átnézze azokat az anyagokat, amelyeket elsőre talán nem értett meg teljesen. Illetve a tanítás folyamatát is át kell gondolnia, mielőtt belekezd, ez pedig segít feléleszteni azokat a mentális készségeket, amelyek a saját tanulmányai során is a segítségére lehetnek.

És ami a legfontosabb, a magatartási és figyelmi problémákkal küzdő gyerekeket a korrepetálás a felnőtt szerepébe helyezi, és a legfelelősségteljesebb személyközi és viselkedési tulajdonságokat váltja ki belőlük - akár a szomszéd kisgyereknek segítenek a leckeírásban, akár a kistestvéreknek olyan egyszerű feladatokban, mint a biciklizés megtanulása, a rajzolás vagy a cigánykerék. Minél több lehetőséget kap tehát a gyerek arra, hogy kipróbálja magát a tanár, a szakértő vagy a gondviselő szerepében, annál könnyebben megszabadul majd azoktól a negatív címkéktől, amelyeket a magatartási vagy figyelmi problémái miatt szedett össze az évek során.

#Írasd be küzdősportra! (5-16 éves gyerek)

A karate és a többi küzdősport több szempontból is segít a gyerekek figyelmi és magatartásproblémáinak megoldásában. Először is, arra tanítják a gyereket, hogy végtelen energiatartalékait tartsa kordában, és előre megfontolt és csatornázott módon adják ki magukból. Másodszor, a küzdősportok sikerélményt szereznek a gyereknek, növelik a képességét, hogy megvédje önmagát, és javítják a koordinációs képességeit.

Harmadszor, az udvariassági szertartásaik segítségével a küzdősportok mások tiszteletére tanítják a gyereket (meghajlások, mindenkinek ki kell várnia a sorát), és olyan erkölcsi értékekre, amelyek mindegyik sportágban megtalálhatók. Mindemellett elfogadható módot kínálnak a gyerek számára arra, hogy kiadja magából az agresszióját anélkül, hogy kárt tenne önmagában vagy bárki másban. Természetesen bármilyen más sportot választhattok, de a legfontosabb, hogy örömét lelje a gyerek az adott mozgásformában.

#Taníts neki koncentrációs technikákat! (6-18 éves gyerek)

A legújabb kutatási eredmények azt bizonyítják, hogy a koncentrációs gyakorlatok vagy meditációs technikák sikeresek lehetnek az ADHD-val diagnosztizált gyerekek esetében. Íme, néhány tipp az elinduláshoz:

Kérd meg a gyereket, hogy egy adott ideig összpontosítsa minden figyelmét egy tárgyra valahol a házban, és írja le, mit érez. Így nagyon oda kell figyelnie a színekre, az alakokra, a tükörképekre, az árnyékokra, a textúrára.

Játsszatok figyelemjátékot. Az nyer, aki tovább tud bámulni teljes összpontosítással egy adott tárgyat, egy kedvenc játékot, egy képet, egy fát vagy egy felhőt.

Koncentráljatok a belső képekre a figyelem fejlesztése céljából; javasold a gyereknek, hogy képzelje el a kedvenc helyét, a legjobb barátját vagy a kedvenc színét. Korlátozd ezt a tevékenységet eleinte három percre, majd fokozatosan növeld az időt.

Ha a gyerek élvezi, szórakoztatónak találja ezeket a játékokat, és egyre ügyesebbé válik bennük, akkor érdemes folytatni. Ha pedig nincs ínyére a dolog, akkor ott van még egy csomó más figyelemfejlesztő trükk, amit bevethetsz.

A pszichoaktív gyógyszerekkel ellentétben ezeknek a módszereknek nincsenek negatív mellékhatásai, sőt az összes gyereknek jót tesz, nem csak azoknak, akikre rásütötték az ADHD-címkét. Próbálj ki néhány módszert, és figyeld meg, hogy pozitív eredménnyel járnak-e. Ha igen, akkor építsd be őket a gyereked életébe, és az idő múlásával vezess be újabb módszereket is. Meg fogod látni, hogy ez nemcsak a gyereked életét gazdagítja, hanem az egész családét.

# data[].attributes.attachment_link.title
8 módszer a figyelemzavar kezelésére gyerekeknek

# data[].attributes.attachment_link.description
A figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar (ADHD) kezelése sok esetben egyszerűen egy gyógyszer felírását jelenti. Az ADHD tüneteinek enyhítésére ugyanakkor számos nagyszerű módszer létezik, melyeknek a gyógyszerekkel ellentétben nincsenek negatív mellékhatásaik. Ezek ráadásul hiperaktivitás és figyelemzavar nélkül is rendkívül hasznosak.

# data[].attributes.attachment_link.title
15 gyakori hiba, amivel megkeseríthetjük gyermekünk életét

# data[].attributes.attachment_link.description
A legtöbb szülőknek szóló javaslat azokra a dolgokra vonatkozik, amelyeket meg kell tenni a gyerek nevelése során. Vannak azonban olyan dolgok is, amelyeket mellőzni kell gyermekeink jövője érdekében.

# data[].attributes.attachment_link.description
Az Edison100 listáján 8 kategóriába rendezve találhatod meg május 20-ától azokat a piaci és civil kezdeményezéseket, amelyek innovatív módszertanokkal, példaértékű gyakorlatokkal fejlesztik az általános iskolás korú gyerekeket és szüleiket. Olyan kiemelkedő programokat fogsz itt találni, amelyek releváns tudást - és készségeket fejlesztenek a jövőre való felkészüléshez, illetve valódi hatást érnek el.

# data[].attributes.attachment_link.title
Szülinapi zsúr ügyességi játék - Születésnapi zsúr ügyességi játékok - Ügyességi feladatok gyerekeknek

# data[].attributes.attachment_link.description
Zsúrjátékok.hu - Szülinapi zsúr ügyességi játékok gyűjteménye, ügyességi zsúrjáték feladatok

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Emlékszem, hogy az iskolás éveim alatt a nyári szünet első napján már utaztunk is le vidékre a nagymamámhoz és ott töltöttük az egész nyarat öten, együtt a testvéreimmel és unokatestvéreimmel. Felejthetetlen nyarak voltak. Bújócska a kukoricásban, igazi labirintus! Kukorica tisztítás közben közösen énekeltünk nagypapával és közben a héjából babát csináltunk. Főztük a lekvárt a nagymamával, miközben megtanultuk a dunsztolás csínját-bínját. A szőlőlugas alatt a teraszon gombfociztunk órákon keresztül, csak két toll, egy vonalzó és egy papír kellett hozzá. Nagy kiváltságnak számított, ha elmehettünk szódáért és visszavihettük az üres szódásüvegeket. A biciklizés, az olvasás és a keresztrejtvényfejtés napi program volt. Uzsonna után (citromos tea és háztartási keksz) pedig hagyományszerűen lórumoztunk a nagyiékkal még 10 és 20 filléresekben.

Azóta nagyot változott a világ és hol vannak már azok a nagyszülők, akik erejük teljében nem dolgoznak, hanem akár 2 hónapra is vállalják az unokákat? Ha egyáltalán vannak nagyszülők...

Sok szülőnek óriási fejtörést okoz, hogy mit is kezdjen a gyerekkel a nyáron. Mit csináljon egész nap? Ki felügyelje? Hogyan lehet megvédeni a rá leselkedő nyári veszélyektől?

Használjuk ki a nyári szünetet!

A nyári szünetet akár fel is használhatjuk arra, hogy javítsuk a kapcsolatunkat a gyerekeinkkel.

A gyakran félelmetesnek tűnő nyári szünet olyan lehetőségeket tartogat, amelyek iskolaidőben nem állnak a rendelkezésünkre. Ha igazán akarjuk, van időnk arra, hogy közelebb kerüljünk a tinikhez, hatékonyabban kezeljük a lázadásaikat, és hogy a megfelelő pontokon szorosabbra fűzzük az amúgy is lazulóban lévő szülő-gyerek kapcsolatot.

A képernyő előtt töltött idő

Amikor egyszer csak megszűnik az iskola szorítása, a kamaszok az első felszabadult mozdulattal bekapcsolják a számítógépet. Ekkor a szülő már nehezebben érvel ellene, hiszen nem kell tanulni, és ott a sok szabad idő. Az első korlátozó próbálkozásokra a gyerek valószínűleg megkérdezi: - Akkor mit csináljak helyette?

A mai világban tényleg nem lehet megélni a számítógép nélkül. A kérdés csak az, hogy mire használja a kamaszunk. Nagy a kísértés, hogy csak üljön és bámulja a képernyőt. Ajánlhatunk azonban olyan alternatívát is, amely tevékenyebb, kreatívabb cselekvésre ösztönzi őt.

Ha már ott ül a gép előtt, szerkeszthet fotókat, videókat, írhat blogot. Ezekhez szükségszerűen járulnak más jellegű tevékenységek is, például a fényképek és videók elkészítése. Így könnyebb a gyereket kirobbantani a sötét szobából.

Nem csak az Internet, hanem a tévé és a mobiltelefonos csetelés is együtt jár az mai kor egyik legkárosabb jelenségével. A gyerekek (és a felnőttek) elszakadnak a valódi, kézzel fogható, anyagi világtól, és életük egyre nagyobb részét élik virtuális felületeken. Egy kamasz a saját lelki problémáival különösen veszélyeztetett. A felnőtté válás és az önállósodás traumái elől sokkal kényelmesebb egy ilyen nem létező, kedvére formálható világba menekülni.

A nyár kézzel fogható valósága

A nyári szünet - annak ellenére, hogy ebből a szempontból is ijesztőnek hathat - alkalmat nyújt a finomhangolásra. Itt az idő, hogy közös erővel, közös programokka l szoktassuk rá a gyermekünket az igazi dolgok, az anyagból lévő tárgyak és élőlények közelségébe. Több alkalmat teremthetünk neki arra, hogy kilépjen az épületből, emberekkel, állatokkal találkozzon, valódi tárgyakat vegyen a kezébe. Mindez talán elsőre nevetségesen kevésnek tűnik, de sajnos lassan az ilyen alapvető élmények jelentik a való világhoz való visszatérés kezdeti lépéseit.

Harc az unalom ellen

Mindez arra is jó, hogy megpróbáljuk megtalálni az általános unalom ellenszerét. Persze nem arról van szó, hogy minden pillanatban nevelő célzatú programokkal, intellektuális kihívásokkal telepedjünk a gyerek nyakába. Nem is lenne jó, mert előbb utóbb meg kell tanulnia a maga módján, saját erőből kitölteni az üres óráit.

Azt a fajta üres, mélységes tétlenséget kell megcélozni, ami elzsibbasztja a lelket, és nehezen leküzdhető szokássá válik. Az az unatkozás a legkárosabb, amelyik a kamaszok egész napját meghatározza, és arra készteti őket, hogy visszatérjenek a könnyen hozzáférhető, erőfeszítést egyáltalán nem igénylő tevékenységekhez.

Az a cél, hogy ne meneküljön ilyesmibe, hanem az unatkozást valamiféle tevékeny életstílussal próbálja legyőzni.

Több önállóság és felelősség

A kamaszok egyik legfontosabb dolga, hogy elkezdjenek önállósodni. Meg kell tanulniuk beilleszkedni a gyakran ellenségesnek tűnő világba. A nyári időszak tálcán kínálja a lehetőséget arra, hogy ebben segítsünk nekik. Ilyenkor a szabadság érzete felnyitja őket, és fogékonyabbak lesznek a mi ötleteinkre is. Könnyen lehet, hogy hajlandónak mutatkoznak olyan vállalkozásokra, olyan küldetésekre, amelyektől az iskolaév alatt ódzkodnának.

Tipikus eset például, amikor az ország másik végébe, esetleg külföldre szeretnének menni egy fesztiválra. Ilyenkor ők is átérzik a felelősséget, talán egy kicsit meg is illetődnek. Gyakran bizonyítani is akarnak: meg akarják mutatni, hogy egyedül is elboldogulnak.

Nehéz időszak ez a szülőknek. Ha automatikusan nemet mondunk, és a potenciális veszélyeket kezdjük sorolni, akkor esetleg szükségtelen félelmeket, káros gátlásokat ültetünk el a saját gyerekeinkben.

Ezek a szárnypróbálgatások viszont kedvező alkalmat biztosítanak arra, hogy nagyon fontos dolgokat közösen, komolyan megvitassanak a gyerekkel. Útvonaltervezés, szállásfoglalás, csomagolás, pénzváltás, jegyvásárlás... Csupa olyan dolog, ami sok felnőttnek is gondot okoz. Hasznos és szükséges belépőjegyek ezek a való világba. Így lehet például a legkönnyebben elfogadtatni vele azt, hogy a saját tetteinek a következményeit neki kell viselnie.

Legyünk elérhetőek lelkileg is!

Egy kamasz gyerek, akármilyen undok néha, vágyik az együttlétre, a közös programokra. Ha megmutatjuk neki, hogy ilyesmi is létezik, előbb-utóbb rá fog kapni. Fontos ez, mert meg kell mutatnunk neki a különféle képernyők alternatíváját. Ehhez pedig szerencsére nem kell semmi extra. Még ma is, akármilyen világban életünk, lehet sétálni, kirándulni, lehet közösen főzni, sőt, lehet egyszerűen beszélgetni.

Ugyanúgy, mint kisebb korában, most is örülni fog neki, ha este az ágya mellé ülünk. Az ilyen pillanatok azok, amikor megnyílik. Márpedig ezeket nagyon meg kell becsülni, mert mindannyiunknak óriási szüksége van rá. Amikor hajlandónak mutatkozik az őszinteségre, akkor azonnal és feltétel nélkül ott kell lennünk, mellette kell állnunk.

A pénz értéke

Nyáron kiváló lehetőség kínálkozik arra, hogy megismertessük kamasz gyermekünkkel a pénz értékét. Könnyen kérnek a szülőktől egy-kétezer forintot büfére, és könnyen el is költik. Nyáron viszont azt is átérezhetik, milyen nehéz megkeresni. Minden prédikációnál és kioktatásnál hasznosabb, ha egy fesztiválra vagy néhány napnyi önálló nyaralásra neki kell megkeresnie a pénzt. Két hét munka sok mindenre rádöbbenti majd anélkül, hogy a szülők eleve gyanús „károgását" kellene hallgatnia. Ha a lehetőségékhez képest hagyjuk a saját ütemében megtapasztalni mindezt, akkor jó eséllyel élvezni fogja. Ráérez arra, hogy a felnőtté válás lehet élvezetes dolog is, és hogy a felelősségnek megvan a maga pozitív oldala.

Családi kupaktanács: kölcsönös bizalom, partneri viszony és önálló döntések

A kamasz gyereknek mindenen fölül szüksége van arra, hogy vakon megbízhasson a szüleiben. Ennek a viszonynak a kialakításában elengedhetetlen, hogy valamilyen formában őt is bevonjuk a döntésekbe. Különösen azokba, amelyek az ő sorsát és önálló mozgásterét érintik.

A nyári szünet ebben is sok lehetőséget nyújt a családoknak, hiszen több az idő, és a gyerek is egészen más gondolati keretek között mozog, mint az iskolaév közben.

Ahelyett, hogy megfellebbezhetetlen, tekintélyalapú döntésekkel szembesítjük, üljünk inkább össze időnként, és szánjuk rá az időt a közös gondolkodásra. Vonjuk be a kamaszt is a döntési mechanizmusba, és kezeljük egyenrangú félként!

Íme néhány tipp arra, hogy hogyan csináljuk:

1. Hívjuk össze a családi kupaktanácsot! Beszéljünk meg közösen egy időpontot, lehetőleg egy nyugodt estére. Lehet ez egy kellemes közös vacsora, vagy bármilyen más, kötetlen együttlét. A lényeg, hogy nyugodt és meghitt legyen a hangulat. Kerüljük a feszes, didaktikus hangnemet.

2. Vázoljuk fel a lehetőségeket! Pl. egy önálló nyaralást vagy fesztiválozást. Kérdezzük meg a gyereket, hogy mit vár az egésztől, a család többi tagjától és saját magától. Nagyon fontos, hogy ezen a ponton éppen úgy érezze a gyerek a saját döntési szabadságát, mint az ehhez automatikusan társuló felelősséget.

3. A részletek közös kidolgozása, feltételek tisztázása. Ne hallgassuk el a lehetséges veszélyeket sem. Kezeljük ezeket a helyükön, kerülve mind a fölösleges riogatást, mind a könnyelmű önámítást. Ha szükségesnek látjuk, szedjük pontokba, és írjuk le az egészet - így később is bármikor bárkinek rendelkezésére állnak a közösen kidolgozott részletek.

4. Fejezzük ki az egyetértésünket! Nem kötelességszerű mondatok gépies ismétlésével, hanem egyszerűen és természetes módon. Nincs szükség túl sokra: elég egy-egy „Jó lesz így?", vagy „Akkor megegyeztünk?" Mindehhez hozzáteszik a magukét az őszinte, mosolyok, a megerősítő fejsimogatások, hajborzolások és játékos vállba bokszolások is. Ezek azért fontosak, mert olyanok, mint az aláírás: megpecsételik, érvényesítik a családi szerződést. Ráadásul jól is esnek.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nyári szünet. Mit kezdjünk a kamasz gyerekkel? - Medveczky Kata

# data[].attributes.attachment_link.description
Amikor véget ér az iskolaév, és elérkezik a nyár, a gyerekek hirtelen megszabadulnak a mindennapos kötelezettségektől és a tanulás okozta stressztől. Az első napokban úgy érzik, hogy eljött a Kánaán. Ennek aztán hamar vége szakad, mert a nagy szabadsággal beköszönt az unalom és a semmittevés is. Segítség, itt a vakáció!

# data[].attributes.attachment_link.title
Családi hagyományok: 10 kedves szokás, ami sokat fog jelenteni a gyereknek

# data[].attributes.attachment_link.description
Nem is gondolnád, milyen nagy szükség van azokra a közös hagyományokra, amiket ti magatok találtok ki: olyan dolgok ezek, amiket sosem felejtünk el. Ha nincs ötleted, mivel tehetnétek színesebbé az egyforma hétköznapokat, olvasd el gyűjteményünket.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vekerdy Tamás igazán ismeri, mire van szüksége a gyermeki léleknek és hasznos, gyermeknevelési és gyermeklélektani tanácsai szülők ezreinek segítettek már. Az Életrevaló Gyerek konferencián is több ízben előadott és több cikk jelent meg vele az Életrevaló Gyerek magazinban.

Oszd meg mással is!

Vekerdy Tamás igazán ismeri, mire van szüksége a gyermeki léleknek és hasznos, gyermeknevelési és gyermeklélektani tanácsai szülők ezreinek segítettek már.
Vekerdy Tamás az Életrevaló Gyerek konferencián is több ízben előadott és több cikk jelent meg vele az Életrevaló Gyerek magazinban, amely teljes archívumához hozzáférést kaphatsz. Próbáld ki ingyen az Életrevaló Gyerek magazint itt: https://www.eletrevalogyerek.hu/egyprobatagsag-2/

Íme 10 leggyakrabban idézett tanítása.

1. Vekerdy Tamás első tanácsa: Ismerd meg gyermeked és szeresd!

Ahhoz, hogy csemetéd minél hatékonyabban tudd segíteni életútján, első feladatod, hogy minél jobban ismerd meg őt. Ne a saját görbe tükrödön keresztül, nem úgy, hogy saját álmaidat, elvárásaidat aggatod rá, hanem azzal, hogy szereted és figyelemmel kíséred, ott vagy mellette és figyelsz rá. Az a gyerek érzi jól magát a bőrében, akit elfogadnak olyannak, amilyen ő valójában. „A nevelésnek két nagy lehetősége van: legyél, aki vagy, és én ebben támogatni foglak; vagy legyél, akivé én akarlak tenni."

2. Vekerdy Tamás második tanácsa: Adj neki boldog gyermekkort!

Már szinte klasszikusnak számít az a Vekerdy Tamás szájából elhangzott mondat, miszerint „nem az teljesít igazán jól a felnőtt életben, akit már gyermekkorában is kemény, versengő, taposó körülmények között neveltek, hanem az, aki gyermekkorában jól érezhette magát a bőrében, érzelmi biztonságban nevelkedett, önbizalmát megerősítették, nem hagyva, hogy a külvilág tévesen értelmezett, fölösleges követelményekkel túl korán megtörje." „...minden azon múlik, hogyan telt az első hat-hét év. A gyerek érzelmi biztonságban van-e? Vagyis marháskodtak-e vele, dögönyözték-e, csiklandozták-e, mondtak-e neki mondókákat, énekeltek-e neki, stb. Megtanult-e személyes érzelmeket kapni, elfogadni és viszonozni.

Aki ezt tudja, az védve megy be az iskolába, aztán később a kamaszkorba." - állítja a szakember. „A gyerek életkoronként is változik. A kisgyereknek a legfontosabb tevékenység a szabad és nem a fejlesztő játék. Mindennap kellene mesélni neki, hogy ne a tévéből tanulja a beszédet. Emellett napi négy-öt óra futkározásra, üvöltözésre lenne szüksége még akkor is, amikor iskolába kerül. Egy göttingeni felmérés szerint a gyerekeink katasztrofálisan keveset mozognak, nem másznak fára, nem billegnek pallón, nem ugrálnak patak felett, ezért bizonyos agyi pályák sorvadtan alakulnak ki.

Rengeteg a beszédhibás, mert a beszéd is a mozgásból fejlődik. Azt a kérdést kell feltenni, hogy vajon a gyermekeink olyan körülmények között élnek-e, ami az életkorukhoz szabott. Vajon hagyjuk-e kamasz gyermekeinket ábrándozni, merengeni, heverészni. Mert a kamasz fiziológiás lustaságban szenved. Ezt régen ösztönösen tudták, ma már tudományosan is bebizonyították, mégis olyan az iskolarendszer, ami azt mondja: hozd a maximumot, ezen múlik a továbbtanulásod."

3. Vekerdy Tamás harmadik tanácsa: Tápláld az önbizalmát!

Gondolj csak bele, még felnőttként is mennyire fontos, hogy legyen valaki, aki hisz benned, elfogad olyannak, amilyen vagy, a hibáiddal együtt! Gyerekként ez még inkább így van. A kemény, hideg, értékbecslő tekintet, a kritika a kisgyereket letöri és egyáltalán nem segíti teljesítménye növelésében, sőt! Szülőként leginkább azon kellene fáradoznod, hogy gyermekedben kiépítsd és megszilárdítsd azt a meggyőződést, hogy ő is valaki, akinek a véleménye értékes, akinek számítanak és kompetensek lehetnek a döntései.

4. Vekerdy Tamás negyedik tanácsa: Ne százalékold le!

Vekerdy arra buzdít, hogy még ha a tanár 65 vagy akár 75 %-osnak is tartja csemetédet, te továbbra is úgy tekints rá, mint egy 100 %-osra. Ne hidd el, hogy gyengék a képességei! „Tényleg elhiszi a szülő az iskolának, hogy a nyolc intelligencia készségből csak az az egy fontos, ráadásul annak az egynek a tíz faktorából csak az a kettő fontos az életben, amit az iskola mér? Hát ne higgyük el!

A gyereknek azt kell éreznie, hogy a családja teljes érzelmi biztonságot ad, nem az iskolai teljesítmény szerint ítéli meg és megvédi, amikor szükséges. Ha beírást hoz, mert a „szünetben szaladgált", akkor egyszerűen alá kell írni, mert ez egy marhaság, mégis, mi mást csinálna."- tanácsolja a szakember.
Tekints gyermekedre a legnagyobb pozitív elfogultsággal és egy gyengébb iskolai indulás se törje meg a gyermekedbe vetett hitedet! A gyereknek az lenne az ideális, ha lassú, saját tempója szerinti érésben jutna el oda, hogy az őt érdeklő dolgokkal tudjon foglalkozni, a saját igényei és szükségletei szerint. Rengeteg tehetséges ember volt csapnivaló tanuló az iskolában pl. Winston Churchill, Einstein.

Ha a jelentős eredményeket elért emberek életrajzát tanulmányozod, az tűnik fel, hogy mindegyikük életében volt egyvalaki, aki feltétel nélkül hitt bennük és bizalomteljes várakozással tekintett rájuk.

5. Vekerdy Tamás ötödik tanácsa: Állj ki mellette!

A gyereknek tudnia kell, hogy mi, a szülei, mindig megvédjük a külvilággal szemben, bármi történik - akkor is, ha nem értünk egyet, azt majd külön elintézzük vele -, tudnia kell, hogy ott állunk mellette és mögötte." - tanácsolja Vekerdy. Legyen erős és megingathatatlan szövetséged a gyermekeddel! Mindig tartsd szem előtt a következőt: a gyereked fontosabb annál, mint amit aktuálisan tesz, és a kapcsolatotok is fontosabb annál, mint a gyereked eredménye vagy aktuális viselkedése. Ne csak a teljesítményén keresztül értékeld, díjazd az erőfeszítéseit, támogasd a céljai megvalósításában!

6. Vekerdy Tamás hatodik tanácsa: Tanítsd meg, hogy hibázni emberi dolog!

„Tévedni, hibázni jó! Abból tanulsz. Nem úgy van az, hogy tévedhetetlenül születek, jól bemagolok mindent és tökéletes vagyok. Ilyen nincs. Ha valamelyik gyerek hibázik, az jó. Ne csesszük le érte, hanem nyomozzuk ki együtt, hol tolta el! Ezekből lehet megszerezni az ismereteket." Sajnos ma még mindig bűnnek számít a tökéletlenség. Pedig ezek mind a normális, hétköznapi viselkedésből adódó emberi dolgok. Egyszerűen nem tudjuk minden pillanatban a maximumot nyújtani. Próbálj felnőttként nagyvonalúbban közelíteni ezekhez a jelenségekhez. És mindig figyelj oda a szándékra is! A gyerek attól még nem rossz magaviseletű - hiába igazolja ezt a tanítónő beírása -, hogy szünetben futkározott a folyosón. Természetesen azért futott, mert alig bírt ki ülve 45 percet, és felszabadult a szünetben.

7. Vekerdy Tamás hetedik tanácsa: Váltsatok, ha az érdeke azt kívánja!

„Az, hogy a tanító milyen, később egy asztmában, egy gyomorfekélyben is visszaköszönhet. A kutatók több mint 17,000 embert követtek végig gyerekkortól a felnőttkorig. És bebizonyosodott, hogy az, ami az iskolában, és azzal párhuzamosan a családban történik egy gyerekkel, az egész életpályára és a felnőttkori egészségre, testi állapotára kihat. Vagyis mi itthon a gyerekeink testével semmilyen értelemben nem törődünk, és ez nagyon szomorú." Iskolaválasztáskor a tanár személye legyen az elsődleges, ne az iskola extra szolgáltatásai. Mind a saját szülői, mind a szakmai tapasztalatok azt bizonyítják, hogy szép számmal akadnak remek gyermekközpontú iskolák, nagyszerű tanító nénik. Sajnos a merev szabályrendszerrel működő, elsősorban büntetéssel nevelő, a gyerekeknek nagyon kevés mozgásteret adó intézmények bőségesen termelik a szorongó tanulókat. Az iskolai szorongás nem normális élettani jelenség! Amennyiben egy gyerek tartósan szorong, azzal dolga van a szülőnek, mert a szorongó gyerek sokszor képtelen segíteni saját magának. Nem törődhetsz bele abba, amikor azt hallod: amióta iskolás, állandóan fáj a hasa, izzad a tenyere, felébred éjszaka, többször sír. Sajnos abszurd a helyzet, mert sokszor a szorongó gyerek viselkedése önkéntelenül kedvez a tanároknak, hiszen ezek a gyerekek csendben ülnek, meg akarnak felelni, nem „rosszalkodnak", tehát a viselkedésükkel - a tanárok szempontjából - nincs semmi gond. Figyelj oda gyermekedre, vedd észre, ha segítségre van szüksége és ne félj kiállni mellette és ha kell, változtatni!

8. Vekerdy Tamás nyolcadik tanácsa: A kamaszkor nem betegség

„A kamaszkor a második születés kora. Német Waldorf-tanárok erre azt mondták, hogy a kamaszra ki kéne írni: „átépítés miatt átmenetileg zárva". A faggatott kamasz hazudik, ez a leválás része. Az tud jól leválni, akinek megadták az érzelmi biztonságot. A szülőnek pedig ki kell bírni, az egész nem tart soká. 3-8 év, aztán a gyerek visszatér hozzánk, és újra kedves lesz. Amit tehetünk a kamaszért, hogy elviseljük a jelenlétét. Aki pedig jól ült a családja által nyújtott érzelmi biztonságban, az nem lesz függő. Az lesz függő, aki óriási érzelmi nélkülözéssel érkezik a kamaszkorba, és ezt próbálja pótolni. Az a normális kamaszkor, amikor úgy tűnik, mintha nem lenne normális. Szülőként olyannak kell lenni, mint egy jó trénernek, aki elkapja a tornászt, amikor zuhan. De nem fogja végig a nyújtón. A kamaszt csak kamaszkora előtt lehet „nevelni", de akkor is inkább az őszinte együttélés a fontos. A szülők számára igazi próbatétel a kamaszkor, hiszen meg kell tanulniuk elengedni a gyermeket, el kell fogadniuk, hogy a mindent kipróbáló időszakában van, s bár igényli a szülők közelségét, ezt nem mutatja ki. Ilyenkor a legtöbb, amit a szülő tehet, hogy elviseli a kamasz jelenlétét, s támogatásáról biztosítja. „Ma a kamaszkor nagyon kitolódott. Az érettségiző fiatalok nem akarnak munkába állni, úgy érzik, hogyha munkahelyük lesz, akkor rájuk kerül egy maszk, beskatulyázzák őket, és többet nem tudnak megszabadulni a kötelékből. Éppen ezért vargabetűket írnak le, két-három egyetemet végeznek el, szüleikkel laknak 25-30 évesen is" - mondja Vekerdy.

9. Vekerdy Tamás kilencedik tanácsa: Légy boldog szülő!

Vekerdy szerint nem csak a gyerek boldogsága fontos. A te elégedettséged épp annyira számít: „Próbáld élvezni a gyerekedet, ez a legfontosabb. A gyerek iszonyatosan fárasztó, kiszívja a vérünket, lerágja a húsunkat, ezért meg kell tőle szabadulni néha. Régen ez nem volt probléma, óriási családok éltek együtt, és mindig volt kire bízni a gyereket. Manapság egy izolált anya próbál két-három gyereket nevelni, ami pokoli fárasztó. Élni kell néha, hogy utána egy jól szívható-rágható anyát kapjanak vissza. Nem számít, hogy mindig rend legyen, jól álljon a függöny, és minden ki legyen vasalva. Nem kell vasalni, hordjanak a férfiak olyan inget, ami nem gyűrődik. Ha mindennek próbálunk megfelelni, abba beledöglünk, és a gyerekeinkkel is ingerültek leszünk. Próbáljunk felelőtlen szülők lenni, akik élvezik az életet és a gyerekkel való marháskodást, és akkor jó lesz mindenkinek."- tanácsolja.

10. Vekerdy Tamás tizedik tanácsa: Ne hagyd, hogy a tv vagy a kütyük uralják!

Kutatások bizonyítják, hogy a televízió károsan hat a gyerekekre, olyan, mint az agymosás. Megváltoztatja ugyanis az agy elektromos struktúráit, az éber állapotból az alvásra hasonlító állapot felé tolja, és az agyat külső, visszalapozhatatlan impulzusokkal látja el. Vagyis nem lesznek belőle olyan maradandó belső emlékképei, amelyek az én azonosságát segíthetik. „Tízéves korig sokkal jobb, ha a szülő limitálja a kütyük, így a televízió és számítógép használatát. Éppen azért, hogy a kisgyerekek megtanulják: felhasználói legyenek ezeknek a dolgoknak, ahelyett, hogy ezek a szerkezetek uralkodjanak felettük. Ehhez legjobb a közösen kiválasztott műsor, limitált időben és valamelyik szülővel együtt, hogy ha kérdése van, vagy megijed, legyen ott a felnőtt, aki segít és biztonságot jelent. Persze, mesélni még ennél is jobb, a hallott mesével indul ugyanis az olvasóvá nevelés, ami a gyerekek fantáziáját, kreativitását mindennél jobban fejleszti."- tanácsolja Vekerdy.
Forrás: Vekerdy Tamás: Jól szeretni -Tudod-e, hogy milyen a gyermeked? című könyve
Az Életrevaló Gyerek magazinban hasonló témákkal foglalkozunk.

Még nem vagy Életrevaló Gyerek tag? Próbáld ki INGYEN itt! >> https://www.eletrevalogyerek.hu/egyprobatagsag-2

Szólj hozzá!

# data[].attributes.attachment_link.title
Vekerdy Tamás 10 legfontosabb gyermeknevelési tanácsa szülőknek

# data[].attributes.attachment_link.description
Vekerdy Tamás igazán ismeri, mire van szüksége a gyermeki léleknek és hasznos, gyermeknevelési és gyermeklélektani tanácsai szülők ezreinek segítettek már. Az Életrevaló Gyerek konferencián is több ízben előadott és több cikk jelent meg vele az Életrevaló Gyerek magazinban. Oszd meg mással is!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Amint az köztudott, a kamaszok ugrásszerű fejlődésbe-növekedésbe kezdenek, ez azonban nem csak a magasságukat, végtagjaik hosszát érinti. Pszichésen és értelmüket tekintve legalább akkora utat járnak be, mint a két méter fölé növés során a testük. Érthető, hogy sok családban zavart kelt, hiszen külső-belső tulajdonságait tekintve egyaránt, teljesen új emberrel találhatjuk szemben magunkat.

Annak ellenére, hogy sok szülő ijesztő változásokról számol be, ez a kor a felfedezés, az idealisztikus gondolkodás kora, amikor a gyermekeink energikusak, hisznek az eszméikben és mélyen gondolkodnak arról, mi a helyes és mi nem. Annak ellenére, hogy ez sok konfliktussal tarkított időszak, ilyenkor a legfogékonyabbak a gyerekek arra, hogy önálló, magabiztos felnőtté neveljük őket.

Bár erős sztereotípia, hogy a kamaszok lázadó magatartással fordulnak környezetük felé és mindegyikük problémás, nehéz eset, a legtöbbjükre nem feltétlenül igaz ez az állítás. A tinik elsőszámú törekvése ugyanis a függetlenség, melyet a legkézenfekvőbb módon - a szülőktől való eltávolodással - próbálnak meg elérni. Még azok is átesenek ezen, akik igazán közel állnak valamelyik, vagy mindkét szülőjükhöz.

Ahogy „öregszenek", elkezdenek elvontan és racionálisabban gondolkodni. Önálló morált alakítanak ki, melynek kidolgozása és utána való követése sem egyszerű feladat. Emiatt tűnik úgy, hogy lázadnak pusztán a lázadás kedvéért, holott láthatjuk, a dolog jóval többről szól, mint a szülői kontrolltól való eltávolodás.

Ha problémáitok adódnak, gondold végig: mennyi függetlenséget biztosítasz számára? Nem vagy-e túlságosan szigorú, nem akarsz-e túl sok mindent az ellenőrzésed alatt tartani? Vizsgáld felül, hogy valóban egy önálló döntéshozó lényként kezeled-e a gyermeked, mielőtt belemennél egy-egy vitába.

Ha úgy érzed, belevesztél a rengeteg érzelmi és értelmi változás útvesztőjébe, íme, hadd ajánljunk fel egy térképet. Ha nem tévedsz el, igazán pazar útban lesz részetek, mely során gyermekből felnőtté cseperedik majd a csemetéd.
Íme, a legfontosabb mérföldkövek:
A kamaszkor megértése azzal kezdődik, hogy legyünk tudatában, mi zajlik. Hogy kinél mikor kezdődik, az nagyon változó. Vannak korai fecskék, későn érők, de olyanok is, akiken sokáig nem látszik, hogy serdülőkorba léptek, majd egyszer csak hirtelen vesznek 180 fokos fordulatot. Megint mások lassan, fokozatosan válnak felnőtté, úgy, hogy magát a folyamatot észre sem vesszük.

Lényeges, hogy különbséget tegyünk pubertás és kamaszkor között. Sokan hajlamosak vagyunk egyenlőségjelet tenni a tinédzserkor és a szexuális változások közé, holott a kettő nem ugyanaz. A pubertáskort jelzői a test elsődleges és másodlagos nemi jellegének kialakulása (testszőr, testalkat-változás, mutálás, mentsruáció és társaik).
Ez azonban még nem minden. A hirtelen esetlenül mozgó, szélesvállú nagy fiunk, és a növekvő melleit melltartóval hangsúlyozó vagy épp leplező nagylányunk nem csak az új test megszokásával küzd. Egy sor változáson átesnek fejben is, hiszen ezeket az újdonságokat mentálisan is kezelni kell. Attól, hogy piheszakáll serken az állán, még nem lesz férfi a kamaszfiúból. Ami ehhez kell, az a kamaszodás jelensége - ez pedig nem jön automatikusan a pubertással együtt, és nem is látható kívülről.

Sokaknál egy drámai változással indul a dolog, egy csapásra. Hirtelen önállóságért lázadoznak, anya és apa nélkül akarják megoldani problémáikat, függetlenedni próbálnak szüleiktől. A barátok véleménye mindennél fontosabbá válik, a tinik igyekszenek hozzájuk igazodni a szülői normák helyett.

Ennek egy paradox része is van: miközben mindent elkövetnek, hogy beolvadjanak a közösségükbe az osztályban, sportcsapatban vagy a lakótelepi bandában, legalább ilyen erős az igyekezetük arra nézve, hogy kitűnjenek, egyediek legyenek. Kipróbálnak több ideológiát, „kasztot", irányzatot. Többnyire ezzel a törekvéssel függ össze a fura hajak, a sminkelés és botrányos öltözködés időszaka is. Ilyenkor gyakran összevesznek a szüleikkel azon, hogy jóformán gyakrabban cserélgetik személyiségüket, elveiket, mint amilyen szaporán váltogatják hajszínüket.

Akkor beszélgetni a menstruációról, vagy az éjszakai merevedésről, amikor már megtörténik, bőven késő. Idejében kezdjétek el nyugodtan és kötetlenül, ami pedig a legfontosabb, hogy tudjatok tabuk nélkül beszélgetni.Akkor fogadod a legjobb helyzetből a kamaszkort és a pubertást, ha gyermeked megszokja, hogy hozzád fordulhat, választ kap a kérdéseire és megbízhat benned. Amikor kiskorában
beszélgettek a baba születéséről és a szexualitásról, feltétlenül kerüljön szóba az is, ami személyesen a leghamarabb fogja őt érinteni: a felnőtté válás testi változásai.

Biztasd, hogy tegye fel a kérdéseit, még akkor is, ha nem biztos benne, hogy tudod a választ. Ha te sem vagy biztos, nézz utána, vagy kérj segítséget a gyermekorvostól.

Észre fogod venni, ha eljött az ideje, hogy komolyabban beszéljetek, hiszen te ismered a gyermeked. Jó kezdet, ha felteszed a saját kérdéseid. Kérdezz rá, észlel-e már valamilyen változást a testén, van-e valami, ami zavarja, ami ciki a suliban. Tudd meg, hogy szokott-e néha szomorkodni ok nélkül, vagy fura dolgokat érezni.
Biztosítsd arról, hogy nem nyaggatni akarod, pusztán azért kérdezed, mert valóban érdekel, amit válaszol. Az éves gyermekorvosi vizsgálat is jó apropó egy beszélgetés elkezdéséhez. A lényeg, hogy idejekorán legyen köztetek hagyománya a beszélgetésnek, mivel ha túl későn akarsz hozzákezdeni, a gyerek félinformációkból teljesen hibás képet rakhat össze. Ugyanakkor ha túlságosan zavarban lesz, hogy kérdezzen, te sem tudod kiköszörülni a csorbát.

4. Éld bele magad a helyzetébe

Képzeld magad a gyermeked helyébe! Egyfelől te is voltál kiskamasz, ezért testileg átestél pontosan ugyanazon, mint ő. Másrészt viszont, bizonyára más kihívásokkal kellett szembenézned a te gyermekkorodban, mint amilyeneket elé támaszt az iskola, a barátok és az információs társadalom. Ha empátiát gyakorolsz, gyermeked is megérti majd, hogy másnak is okoz nehézséget a felnőtté válás, nincs hát egyedül a problémáival. Hallgasd meg és próbálj egy kicsit belebújni a cipőjébe, mielőtt válaszolsz.

No persze nem engedjük ki a kezünkből egy csapásra az összes gyeplőt. De az ideiglenes és ártalmatlan „őrültségek" esetében jobb, ha engedsz. A fekete körömlakk lemosható, a lila haj majd lenő, a szaggatott ruhák kilógó cérnái egy idő múlva zavarni fogják. Ha ezeket megtiltod, akkor azonnal a túl szigorú, semmit nem engedő szülő szerepébe kényszerülsz, amire pedig masszív lázadás lesz a válasz.
Ha a nem ártalmas és visszafordítható dolgokkal kapcsolatban engedékeny, vagy legalábbis meggyőzhető vagy, jobb pozícióból indulsz, ha a súlyosabb tiltások: dohányzás, alkohol, drogok kerülnek terítékre. Így nem vághatja a fejedhez, hogy semmit nem engedsz meg, és talán végighallgat, amikor kifejted, miért engedted el bakancsban az évnyitóra, ezzel szemben viszont miért nem engeded lerészegedni. Ha végképp zavarnak a tini-bolondériák, kérdezd meg, miért viseli az adott dolgot, mit fejez ki vele. Ez neked is segít őt megérteni, valamint számára is lehetőséget biztosít, hogy egy pillanatra kívülről, a te szemeddel lássa önmagát.
Találd meg a határt aközött, ami még normális, és amit már nem nézhetsz el neki.

6. Legyenek elvárásaid

Bár a tinik többsége nem lelkesedik a dologért, mindenképpen állíts fel logikus és nem túlzó, reális elvárásokat. Ha semmilyen elvárásnak nem kell megfelelnie, kamasz gyermeked megszokja, hogy csak úgy él bele a világba, nem lesz motivált és soha nem jut egyről a kettőre. Ha azonban az elvárásaid betarthatók - mint nagyjából jó érdemjegyek, tolerálható viselkedés társaságban, házimunka elvégzése, stb. -, a gyerek valószínűleg morogni fog, de megtanul tenni a dolgokért és érzi majd, hogy fontos neked, hiszen csak attól vársz el dolgokat, aki számít. Mindenképp állítsd fel a randizás szabályait is - sok bajt előzhetsz meg ezzel.

A szabályokat úgy alkosd meg, hogy vedd figyelembe a gyerek szükségleteit, tudd, hogy mit várhatsz el tőle. Az esti lefekvés alkujánál jusson eszedbe például, hogy egy tizenévesnek 8-9 órányi alvásra van szüksége. Hétvégén engedheted tovább fent maradni, hiszen tovább is alhat.
Ha pedig családi programok vannak, ne légy zaklatott, ha ki akarna maradni. Szép, ha együtt mozdul ki a család, de ne feledd, kamaszod épp azon van, hogy nélküled szervezze az életét és programjait. Ezért nem kell minden fagyizásnál erősködni, hogy menjen veletek, sem pedig megbántódni, ha él a felkínált otthonmaradás lehetőségével.

Mégpedig mindketten legyetek képben. Tájékoztasd őt és te magad is tájékozódj. Ne próbáld kerülni a szex, a drog, az alkohol vagy a dohányzás problémáját abban a reményben, hogy eszébe sem jut, ha nem beszéltek róla. Jó esetben meg tudod előzni a barátait, mert igenis beszélnek róla egymás között, így az elkerülő technika csak odavezet, hogy nem veled fogja megbeszélni ezt. A nem pontos információk pedig még inkább kísérletezésre fogják sarkallni. Beszéljetek nyíltan, őszintén és mondd el, mik a családi normák az adott témával kapcsolatban, és miért szeretnéd, hogy igazodjon ezekhez a normákhoz. Tudd meg, ő mit gondol ezekről a dolgokról.

A barátait is ismerned kell. Persze nem kell tudnod a kedvenc színüket is, de legalább név, kor, körülbelüli lakcím és legfontosabb jellemvonások szintjén ismerj mindenkit, aki a gyermekeddel sok időt tölt. A szüleikkel sem kell összejárnod, de a kisboltban azért köszönjetek, ha összefuttok, tudjátok egymásról, ki kivel van, mert így óvhatjátok meg legjobban a gyermekeitekből verbuválódott kis csapatot.

Sok szülőnek ezzel gyűlik meg leginkább a baja, de próbáld meg elfogadni, hogy kamasz gyermekednek bizony már van magánélete. Amíg kicsi volt, akkor is voltak saját dolgai - játékai, ovis szerelmei, gondolatai a világról -, csak akkor még mindent veled akart megosztani.
Hogy szeszélyes lett és titkolózó, az nem azt jelenti, hogy tikolni (jelen esetben szégyellni) valója van, egyszerűen csak nem veled osztja már meg az egész világát. Ez is az önállósodás része és hidd el, van, amiről nem is akarnál tudni. Ezért jobb, ha a szobája, e-mailjei, telefonjai a magánügyei maradnak.

Természetesen, ha komoly bajt sejtesz, próbálj beóvakodni a falai mögé, de csak addig, míg megnyugtató választ találsz a problémára, utána húzódj vissza. Persze ez nem azt jelenti, hogy minden döntést meghozhat egyedül, mert „magánügy". Tudnod kell például, hová megy bulizni a haverjaival, de kár faggatnod az összes részletről, hogy ott lesz-e a lány, aki tetszik neki és meg fogja-e csókolni. Ezeket hadd intézze ő maga, hisz gondolj bele, te se szívesen teregetnéd és részleteznéd a férjeddel kapcsolatos, akár hálószobai gondjaitokat a gyerekeid előtt. Arról nem is beszélve, hogy ha ott lesz az a lány és megcsókolja, úgyis el fogja újságolni neked - ha a kapcsolatotok elég bizalmas, nem kell kutakodnod. Kezdd bizalommal, és amíg nem sérti meg a bizalmadat, hadd létezzen, ahogy mondani szokás: az „egyéni szoc problem".

9. Információs társadalom

A mai gyerekek rengeteg időt töltenek a monitorok előtt - tv, internet, tablet és videójáték... tonnányi információt futtat át és dolgoz fel az agyuk nap, mint nap. Elzárni nem fogod tudni előle, azonban figyelj oda, miket néz, miket olvas, mikkel játszik és kikkel beszélget a neten.Ennek több oka is van. Egyrészt a családtól elszigetelődik, ha
folyton a neten lóg, ezért korlátozd a netezés idejét. A médiából sajnos nagyon sok olyan dolog ömlik, mely a legáldozatosabb és oltalmazóbb nevelés mellett is beviheti az erdőbe a gyereket, ha azt tekinti követendő példának. A netes kommunikáció pedig arctalan és névtelen volta miatt lehetőséget ad az érvényesülésre azoknak, akik ártani akarnak a gyerekeknek.

Végezetül pedig, ha a gyerek folyton a villódzó, hangos gépek előtt ül, az idegrendszere sosem fog pihenni és nem fejlődik megfelelően. Ezért ne félj korlátokat felállítani, nyugodtan fektess le olyan szabályokat, hogy éjszaka
nincs wifi, vacsora alatt nincs tv, stb. A családi életetek utólag meghálálja majd, ha most bevállalsz ezért egy-egy vitát.

Egy bizonyos mennyiségű változás bőven belefér a kamaszkorba, de ha drasztikus és tartósan fennálló változást tapasztalsz a hangulati, alvási, evési szokások terén, vagy bármilyen, a mindennapokat érintő kérdésben, az komoly bajt is jelezhet. A kamaszkori depresszió jelei lehetnek például:

drasztikus hízás/fogyás

alvási szokások megváltozása

túl látványos személyiségváltozás, baráti kör lecserélése rövid idő alatt

romló tanulmányi eredmények, esetleg sűrű lógás a suliból

gyanú az alkohol vagy drogfogyasztásra

gyakran felmerülő téma az öngyilkosság, akár viccelődés szintjén

összeütközés a törvénnyel

Bármely ezekhez hasonló helytelen, gyermeked személyiségébe nem illő viselkedés, mely tovább fennáll, mint 6 hét, bajt jelezhet. Ilyenkor kérj szakértő segítséget, a családsegítő, pszichológus, gyermekorvos is tud segíteni, ha szükséges. Talán kellemetlennek érzed, de hidd el, jobb egyszer elpirulni az iskolapszichológusnál - akit mellesleg köt a titoktartás -, mint szőnyeg alá söpörni a problémát és azt kockáztatni, hogy gyermeked akár testi, akár lelki formában visszafordíthatatlan sérülést szenvedjen.

Kamasz gyerekeket nevelni embert próbáló feladat és talán úgy érzed, sosem látod meg a fényt az alagút végén, de ne csüggedj! Először is, te is emberből vagy, neked is ér kiborulni néha, egyszer-egyszer elfogyhat a türelmed és ráboríthatod ingerültségedet, félelmeidet, aggodalmaidat a párodra, vagy bármely családtagra, aki hajlandó végighallgatni. Mindig élj ezzel a lehetőséggel, ha úgy érzed, szükséged van rá.

Másrészt, ha megfontolt vagy, figyelsz és követed a fenti irányelveket, megtanulsz dinamikusan együtt mozdulni gyermekeid szeszélyeivel. Ahogy a tizenéves kor végére ér a Fiatalember/Ifjú Hölgy, tapasztalod majd, hogyan lassulnak, zsugorodnak a változások hullámai, hogyan lesz akaratos ajtócsapkodó kiskamaszodból egy értelmes, független és érzékeny fiatal felnőtt. Ne veszítsd el a térképed, se a reményt - együtt indultok ezen az úton, és remélhetőleg együtt is értek majd a végére, sok élménnyel és emlékkel gazdagabban.

Kép: violettedameboutique / Pixabay

# data[].attributes.attachment_link.title
Túlélőkalauz kamaszokhoz: 10 fontos tanács a tinédzserek neveléséhez

# data[].attributes.attachment_link.description
Amint az köztudott, a kamaszok ugrásszerű fejlődésbe-növekedésbe kezdenek, ez azonban nem csak a magasságukat, végtagjaik hosszát érinti. Pszichésen és értelmüket tekintve legalább akkora utat járnak be, mint a két méter fölé növés során a testük. Érthető, hogy sok családban zavart kelt, hiszen külső-belső tulajdonságait tekintve egyaránt, teljesen új emberrel találhatjuk szemben magunkat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
11 mondat, amivel jó irányba terelheted a gyereked életét

A szavak nyomot hagynak az ember lelkében. Fájdalmasakat, mindegy, hogy annak szánták-e, vagy sem. A szavainkat nem tudjuk visszavonni, különösen akkor nem, ha gyerekek vesznek körbe bennünket. De a szavak ennek az ellenkezőjére is képesek: buzdítanak, bátorítanak, építenek minket.

Bármikor leülhetünk a gyerekünkkel beszélgetni - rajtunk múlik. Ahogy az is hogy e közben milyen szavakkal, mondatokkal töltjük fel gyermekeink szeretet- és biztonságtartalékát - írta a papasmamasmagazin.hu.

1. Én mindig melletted leszek.

Magyarázd el a gyerekednek, hogy te mindig mellette leszel, akkor is, ha jót tesz, és még akkor is, ha rosszat. Tudnia kell, hogy rád akkor is számíthat, ha valami rossz dolgot tett, ha szabályt vétett. Ha ezt a biztonságot érzi, akkor mer majd - a fejlődését szolgáló, „kockázatos" - döntéseket meghozni.

2. Ez az! Megcsinálod!

Érezze a gyerek, hogy megbízol benne, ha új kihívások előtt áll. De azt is tudatosítsd benne, hogy nem baj, ha nem sikerül minden azonnal. Ha egy gyerek megérti, hogy a fejlődése egy hosszú folyamat, akkor mindjárt kitárul előtte a világ, keresni fogja az újabb kihívásokat, bátrabban fogja próbálgatni a szárnyait.

3. Megbízom benned.

Ha a gyermeked tudja, hogy megbízol benne, akkor nem fog becsapni. Miért is tenné? Minden emberi kapcsolat alapja a bizalom. Ezt pontosan érzi a gyerek is, és ha jól kommunikálod a belé vetett bizalmadat, akkor ő ennek megfelelően fog viselkedni.

4. Büszke vagyok rád, mert...

Ez a legszebb dicséret egy gyerek számára, amit a szüleitől, nagyszüleitől hallhat. Ez az, amire a lelke mélyén minden gyermek vágyik. Ez az a mondat, amit nem lehet elégszer elismételni.
De ne csak azt hajtogasd, hogy büszke vagy rá, hanem mondd el azt is, miért vagy rá büszke. Ezzel újra rámutatsz arra, hogy képes fejlődni, és jó morális iránytű is lehet későbbiekre.

5. Mi erről a véleményed?

Adj teret a gyereked véleményének! Engedd, hogy ő is elmondhassa valamiről a saját észrevételeit. Ezzel azt éred el, hogy maga is végig tudjon gondolni dolgokat, mérlegelni tudja, hogy mi történik körülötte, és az jó-e vagy sem.
Ezenkívül ez egy üzenet a gyerek számára, hogy igenis fontos neked az ő véleménye, komolyan veszed őt, figyelembe veszed az észrevételeit. Ezzel az egyszerű kérdéssel elképesztő módon növelheted az önbizalmát.

A felsorolás folytatása a a papasmamasmagazin.hu oldalon olvasható.

# data[].attributes.attachment_link.title
11 mondat, amivel jó irányba terelheted a gyereked életét | Felelős Szülők Iskolája

# data[].attributes.attachment_link.description
A szavak nyomot hagynak az ember lelkében. Fájdalmasakat, mindegy, hogy annak szánták-e, vagy sem. A szavainkat nem tudjuk visszavonni, különösen akkor nem, ha gyerekek vesznek körbe bennünket. De a szavak ennek az ellenkezőjére is képesek: buzdítanak, bátorítanak, építenek minket. Bármikor leülhetünk a gyerekünkkel beszélgetni - rajtunk múlik.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mindjárt vége az iskolaévnek! Nincs reggeli kapkodás, noszogatás, leckeírás, dolgozatra készülődés. Helyette viszont itt a szorongató kérdés: mit kezdjünk a gyerekkel a nyári szünet tizenegy hetében? Ki vigyázzon rá? Hová utazzunk? Milyen táborba menjen? Menjen táborba? Hogyan lehetne a legegyszerűbben megoldani? Hiszen nincs az a munkahely, ahonnan két és fél hónap szabadságot ki lehetne venni... Szalánczi Kriszta, a wmn.hu klinikai szakpszichológus szerzője összeírta a legfontosabb tanácsokat a szünidőre. Ha ezeket szem előtt tartod, mindannyiótoknak jól fog telni a nyár!
1. A jó szünidő sok szabadságot ad, de megfelelően tagolt is
Júniusra a gyermekek - kortól függetlenül - nagyon elfáradnak. Jó, ha kapnak az elején egy kis időt a nyári szünetre való ráhangolódásra, lustálkodásra. Ne legyenek azonnal elvárások vele szemben, ha lehet, ne indítsuk útnak rögtön útnak az első héten. Jó program lehet a szoba, vagy épp a tanulósarok szanálása, régi tankönyvek elrakosgatása. Varázsolhattok kis „kreatív műhelyt" az íróasztalból a nyári napokra, jól jön majd rossz idő esetére.
2. Vond be a tervezésbe!
A közös nyaralást beszéld meg vele is, legyen tisztában azzal, hová mentek, mennyi időre. Illetve a nyár további részét is életkorának megfelelően oszd be. Vitassátok meg a lehetőségeket. Kérdezd meg, mit szeretne, vagy esetleg mi az, amit egyáltalán nem.
3. Csak az menjen „ottalvós" táborba, aki tényleg kész van rá!
Nagyon nagy különbségek vannak gyerek és gyerek között azzal kapcsolatban, hogy ki mennyire igényli a szülő közelségét. A túl korai táboroztatás komoly szorongásokat okozhat egy arra még éretlen, leválási nehézséggel küzdő kisgyereknél. „ Csak elindulni nehéz, aztán ott már jól érzed majd magad!" - szokták mondani, de ez nem mindig bizonyul jó útravalónak Semmiképp se erőltesd a gyereket, ha nem akar menni, igyekezz valami más megoldást találni! (Tudom, hogy ez sokszor egyáltalán nem könnyű.) Kisebb gyereknél jó ötlet a nagyobb testvérrel együtt elküldeni élete első „ottalvós" táborába, mert nagy biztonságot ad a nővér vagy báty jelenléte. Amennyiben mégis beüt a krach, és elmegy, de mégsem bírja, sokat sír és hazavágyik, akkor gyorsan menj érte és hozd haza!
4. Ne akard mindenáron „fejleszteni" azt a gyereket!
Manapság nagyon divatosak a különböző fejlesztő foglalkozásokat kínáló táborok. Ezekkel kapcsolatban erős fenntartásaim vannak. A fő ellenérvem, hogy egy normál tempóban, egészségesen fejlődő gyereknek semmiféle plusz fejlesztőtevékenységre nincsen szüksége, sőt! Esetenként ez akár káros is lehet. A gyereket legjobban a játék, a szabad mozgás fejleszti. A jó táborok nem fejlesztenek, hanem élményt adnak, ahol a gyerekek szabadon játszhatnak, kapcsolatokat alakíthatnak ki, és semmiféle elvárást nem támasztanak velük szemben.
5. Ne csinálj neki programot a nyár minden egyes napjára!
Vannak olyan gyerekek, akik egész nyáron mennek valahová, két hét tábor, két hét az egyik szülővel, két hét a másik szülővel, két hét baráti-családi nyaralás, stb. Egy ennyire szorosan beosztott nyár nagyon fárasztó. Fontosak az otthon töltött, ráérős együttlétek, alkalmanként akár délig pizsamában, a közös reggelik, sütések, főzőcskézés, játék. Hívjunk baráti családokat, készüljünk erre együtt a gyerekekkel! Az intenzív emberi kapcsolatok nyújtotta érzelmi biztonság alapozza meg legjobban a gyerek további lelki fejlődését, ráadásul szélesíti a látókörét.
6. Éljenek a nagyszülők!
Amennyiben olyan szerencsés helyzetben van a család, hogy a nagyszülők aktívak, és szívesen megy hozzájuk a gyerek, akkor ezt bátran használjátok ki! A nagymamával kertészkedni, lekvárt főzni, fára mászni, későn lefeküdni, és talán olyan dolgokat is megtenni, amiket otthon nem lehet... ez többet ér a legfantasztikusabb nyári programot ígérő tábornál is. A maradandó élmények nagyon fontosak a gyerekek életében. Ne félj, a nagyszülők nem rontják el a azzal, hogy ők többet megengednek nekik. Az a dolguk! Hacsak nem elkerülhetetlen, akkor ne adj a gyerekhez használati utasítást, bízz meg a nagymamában és a nagypapában. A gyerekeknek is felszabadítóbb, ha nem azzal indítod útnak őket, hogy arra emlékezteted, mi mindent nem szabad nekik...
7. Ha egy mód van rá, ne hagyd egyedül!
Azt tapasztalom, hogy sajnos vannak olyan családok, ahol a nyár egy része teljes rémálommá válik, mert a szülők kénytelenek otthon hagyni a gyerekeket. Az egyedüllét a gyerek számára a szabadidő eltöltésének a legrosszabb módja. Ha mégis rákényszerülsz, akkor légy nagyon körültekintő! (Legyen kéznél a telefon, beszéljünk vele gyakran, legyen tennivalója, szóljunk az otthon lévő szomszédnak...) Tíz éven aluli kisgyereket pedig egyáltalán nem ajánlatos hosszabb időre magára hagyni.
8. Légy vele gyerek!
Tévedés azt hinni, hogy a gyerekeknek egész nyárra biztosítani kell a hasonló korúak társaságát. Egyáltalán nem. Nekik éppúgy szükségük van a szüleik, felnőtt rokonaik társaságára, mint a kortársakéra. Most végre kicsit szabadabban lehettek együtt. A szülői kapcsolatot nyáron kevésbé terheli az állandó megfelelés, az ellenőrzési kényszer, lehet bolondozni, együtt játszani, fagyizni, kötetlenebbül létezni, jókat beszélgetni.
9. Gyakorolni tilos!
Végül, de nem utolsó sorban: semmit sem kell gyakorolni a nyáron! Sőt, TILOS! A szünet arra való, hogy a sokat gyakorolt mozdulatok (például az írás), rögzüljenek, automatikussá váljanak. Ez pedig nem gyakorlás útján valósul meg, hanem egy természetes érési folyamat alatt. Minél kisebb egy gyermek, annál inkább így van. Az érési folyamatra semmi hatása nincs a gyakorlásnak. Tehát ne rémisztgesd nyáron olyasmivel, hogy „ Ha nem olvasol, elfelejted a betűket és nem tudsz majd írni ősszel! Mit szól akkor a tanító néni?" Legföljebb a játékos gyakorlás megengedett. Ilyen például a gyöngyfűzés, a boltos játék vagy a társasozás, ami közben remekül lehet számolni. De semmi több.

Szalánczi Kriszta

klinikai szakpszichológus

A fotó illusztráció

# data[].attributes.attachment_link.title
9 tipp, hogy a gyereknek és neked is jól teljen a szünidő

# data[].attributes.attachment_link.description
Mindjárt vége az iskolaévnek! Nincs reggeli kapkodás, noszogatás, leckeírás, dolgozatra készülődés. Helyette viszont itt a szorongató kérdés: mit kezdjünk a gyerekkel a nyári szünet tizenegy hetében? Ki vigyázzon rá? Hová utazzunk? Milyen táborba menjen? Menjen táborba? Hogyan lehetne a legegyszerűbben megoldani? Hiszen nincs az a munkahely, ahonnan két és fél hónap szabadságot ki lehetne venni...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Félévhez közeledünk, jön a várva várt, vagy éppen egyáltalán nem, vagy csak félve várt bizonyítványosztás. Most még semmi dráma, ez csak a félév, az év végi eredményekig még be lehet hozni az esetleges lemaradásokat, újra neki lehet lendülni a tanulásnak. Kivéve, ahol most már éppen a felvételik kezdődnek, de hát mégiscsak abban bízunk, hogy az eddigi befektetett sok munka nem vész kárba, és minden rendben lesz.

Aki még aggódik, annak ajánlunk egy remek könyvet. Nagy Erika, a Tantaki oktatóprogramok megálmodója írta meg az Egy sikeres anya kézikönyve című kötetet, amelyet már egyszer bemutattunk nektek. Most a könyv második részében találtunk olyan szuper tanácsokat, ötleteket, amelyek hasznára lehetnek azoknak a szülőknek is, akik úgy érzik, hogy a gyerekük és a tanulás kapcsolata... hogy is mondjuk csak, hagy némi kívánnivalót maga után.

Erika először is leszögezi azt, amit igazából mindannyian tudunk, mégis jólesik így összefoglalva elolvasni. A sikeres tanulás előfeltételei a gyerekeknél:

Megfelelő táplálkozás - nagyon nem mindegy, hogy miből nyeri a gyerek az energiát. Fehérjében gazdag ételeket kell fogyasztani, húst, tojást, sajtot, hüvelyes zöldségeket, és persze emellett sok gyümölcsöt, zöldséget. Viszont nagyon fontos, hogy a cukros ételeket, italokat mellőzzük, vagy akár teljesen iktassuk ki. A cukrok ugyebár rövid időre felpörgetik a szervezetet, aztán viszont elveszik és felemésztik a tápanyagokat. Mindannyian láttunk már édességet fogyasztott gyereket felpörögni, majd bitang módon elfáradni, nem igaz? Na, hát ez a tanulás során is "bezavar", ha a gyerek uzsonnája vagy tízóraija cukros étel vagy ital. Természetesen nem arról van szó, hogy ne kapjon a gyerek édességet, de mértékkel, és tanulás közben inkább ne. Amúgy általában ha a gyermek sok cukrot kíván, akkor C-vitamin-hiánya van, inkább ezt pótoljuk, vagy úgy egyáltalán, adjunk multivitamint neki, amely erősíti az immunrendszer mellett a koncentrálóképességet is.

Sok folyadék - igen, a gyereknek sem ártana napi 2-3 liter vizet meginni. És vizet, nem cukros üdítőket, és még csak nem is rostos leveket. Készítsük oda a keze ügyébe, ha tanul, figyeljünk erre helyette is.

Napi 8-10 óra alvás - ne engedjük, hogy a gyerek ne aludjon eleget! Ha nincs meg a 8-9-10-11 óra alvás (életkortól függően, akkor már az iskolában elfárad a gyerek, hazaérve pedig biztos, hogy teljesen alkalmatlan lesz a tanulásra. A tartósan alváshiányban szenvedőknek romlanak a tanulási képességei. Amúgy a felnőtteknek is szükségük van 7-9 óra alvásra, hogy működőképesek legyenek. Úgyhogy ha azzal küzdünk, hogy a gyerek nem nagyon hajlandó időben lefeküdni, vagy nem tud elaludni, akkor mi magunk is lazítsunk korábban, mutassunk példát, hogy többet alszunk. Nagyon fontos!

Elegendő mozgás - Mozgás közben felgyorsul a vérkeringés és jobb lesz az agyműködésünk. Meg a kedvünk is, így szívesebben folytatjuk a tanulást. Ne várjuk el a gyerekektől, hogy bezárva üljenek és magoljanak, minden időszakban adjuk meg nekik az elegendő mozgás lehetőségét. A mozgásfejlődés amúgy is nagyban befolyásolja a személyiség kialakulását, és az idegrendszer érését, amely viszont a tanulásban is nagy szerepet játszik. Találjunk a gyereknek valamilyen sportfoglalkozást, ahová örömmel járhat, a rendszeresség pedig fegyelemre szoktat.

Nyugodt környezet - na igen. Ez talán a legfontosabb. A gyereknek nem jó, ha TV, zene szól a háttérben, ha bármi elvonhatja a figyelmét. Szoktassuk már a kisgyereket ahhoz, hogy a tanuláshoz koncentrálni csendben érdemes (persze van, aki simán tud bömbölő zene vagy kiabáló szomszédok mellett is tanulni, ki lehet ezt a képességet fejleszteni, de a gyerekeket kíméljük meg ettől).

Mit tehetünk még annak érdekében, hogy a gyerek sikeresen és örömmel tanuljon?
Nagyjából minden kisgyerek lelkesen kezdi az első osztályt. Aztán útközben ez a lelkesedés alábbhagy, pedig éppen ez az, amit meg kellene őrizni valahogy. Az első sikertelenségek, kudarcélmények is tehetnek erről, de sokszor az a kudarc oka, hogy valamit nem ért meg a gyerek, közben már haladnak is tovább, és már kész is a lemaradás. Ez pedig hömpölyög tovább, nehéz vagy lehetetlen lesz behozni. Ez sokszor a szövegértésen is alapul. A mi vesszőparipánk is, Erika pedig szintén leírja, hogy ezért fontos, hogy a gyerekekkel már kicsi korban megszerettessük az olvasást. Először úgy, hogy nagyon-nagyon sok mesét olvasunk nekik, hiszen a hangosan felolvasott szövegek már egészen kicsi kortól segítik a gyerekek fejlődését. Memóriájukat, szókincsüket, koncentrálókészségüket fejleszthetjük így, és legyünk benne biztosak, hogy ezáltal a szövegértés és a nyelvtani szabályok is könnyebbé válik számukra. Amúgy pedig az olvasás élményét meg tudjuk szerettetni már idejében velük. Kisgyerekek esetében ez könnyebb, de még a kisiskolás, kiskamasz gyerek számára is tudunk olyan könyvet találni, amely leköti. A Harry Potter például mindig beválik! Lehet a hangoskönyvvel is próbálkozni, ha a gyerek azt jobban elfogadja, legalább jó szöveget hallgat, a szókincsre az is remek hatással van. És esetleg úgy hajlandó lesz a kötelező olvasmányokat is meghallgatni, amelyektől valahogy mindenki irtózik a maga iskolaidejében (csak később jövünk rá, milyen zseniális mű a Pál utcai fiúk vagy az Egri csillagok).

Fontos, hogy hagyjuk a gyereket gondolkodni, beszélgessünk, kérdezzünk, hallgassuk meg a véleményét, ha kell, vitatkozzunk egy nagyot, de soha ne értékeljük a gyerek véleményét negatívan. Biztassuk, ösztönözzük gondolkodásra a gyerekünket, ez a legtöbb, amit adhatunk neki!

Próbáljuk meg a tévénézéssel töltött időt limitálni! Ehelyett legyünk többet együtt, és törekedjünk arra, hogy olyan dolgokat is átadjunk a gyereknek, amelyek nem szerepelnek a tankönyvekben. Életkortól függően akár azt, hogy hogy kell tájékozódni, térképet olvasni, közlekedni, megtervezni egy utazást, postára járni, pénzügyeket intézni. Az együtt töltött idő amúgy is a legértékesebb a gyerek számára, és bármit is állít a kis- vagy nagykamasz, amit a szülőtől tanulhat, az élete végéig a legértékesebb tanult dolog lesz számára.

"Nincs kedvem tanulni", "Utálom az iskolát", "Nem akarok házi feladatot írni!" - ezeknek a mondatoknak sokszor oka van. Sokszor tényleg az, hogy a gyerek egyszerűen nem érti, ahogy az iskolában tanítanak neki. Érdemes kipróbálni ilyen esetekben a Tantaki oktatóprogramokat, amelyek érthetően, játékosan segítenek a tanulásban. Akár pótolni kell a korábbi lemaradásokat, akár az aktuális anyagokat kéne gyakorolni, a DVD segítségével szinte minden gyerek szívesebben tanul. Persze fontos, hogy egyéb lelki okok ne legyenek a háttérben, ne legyen az osztályon belül kiközösítés, rosszindulat, és az is fontos, hogy otthon, a családban is béke és nyugalom honoljon, de ezt talán felesleges is mondanunk.

És akkor még néhány lényeges pont:

Adjunk értelmet a tanulásnak, legyen egy kitűzött cél, motiváció, ne csak úgy cél nélkül tanuljon a gyerek. (mindig a következő akadály lehet a célpont például, témazáró, vizsga, év vége, felvételi, utána jöhet az újratervezés.).

Fontos a jó időbeosztás, a rendszeresség, legyen napirend és legyen ismeretlen fogalom a halogatás. A legnehezebb tárggyal ajánlott indítani, hogy még frissen sikerüljön megbirkózni vele. De felesleges órákig a könyv fölött ülni, ha nem megy, akkor érdemesebb kis mozgást beiktatni, és energiával feltöltődni.

Daraboljuk fel az anyagot! Legyen belátható a megtanulandó anyag, legyen fény az alagút végén. Ebben segítsünk a gyereknek, tanítsuk meg neki a lényegkiemelést, vagy a jegyzetelést is. És azt, hogy minden lehetséges segédanyag legyen kéznél.

Dobjuk fel a tanulnivalót, rajzolással, illusztrációkkal! Mi ismerjük a legjobban a gyerekünket, tudni fogjuk, hogy mi hat rá leginkább, ha kell, játsszunk boltosat számolás tanulás közben, vagy vegyük elő a földgömböt és az atlaszt, ha földrajz óra lesz, segítsünk értelmezni az idegen szavakat, szótárazni, guglizni.

Hallgassuk meg a gyerek véleményét, hagyjuk, hogy nekünk feleljen, ha szeretne. Vagy biztassuk, hogy legyen a kedvenc plüssállat, vagy a tükör az első tanúja annak, hogy már jól megy a megtanulandó anyag.

És a legfontosabb: dicsérjünk, dicsérjünk, dicsérjünk! Ezt nem lehet elég sokszor mondani!

# data[].attributes.attachment_link.description
Félévhez közeledünk, jön a várva várt, vagy éppen egyáltalán nem, vagy csak félve várt bizonyítványosztás. Most még semmi dráma, ez csak a félév, az év végi eredményekig még be lehet hozni az esetleges lemaradásokat, újra neki lehet lendülni a tanulásnak.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A közös étkezések alkalmával nagyobb betekintést nyerhetünk a kicsik életébe és könnyebben tudjuk őket segíteni a mindennapokban. Ráadásul az állandó kommunikáció az emberi kapcsolatok egyik legfontosabb mozgatórugója, így több szempontból is lényeges, hogy legalább naponta egyszer elbeszélgessünk, illetve, hogy megosszuk a többiekkel, hogyan telt a napunk.

Példamutatás

A gyerekek szülői példákat sajátítanak el, ezért fontos, hogy megfelelő tükröt tartsunk eléjük. Ha például azt szeretnénk, hogy a gyermekünk olvasson, akkor ne csak szökőévente egyszer lapozzunk bele egy regénybe. Amennyiben arra szeretnénk nevelni, hogy a sikertelen pillanatok ne vessék vissza az életben, akkor mi se viselkedjünk hisztis kölyökként, ha a karrierünk esetleg megfeneklik. A jó példa itt döntő fontosságú.

Élni és élni hagyni

A kicsik tapasztalás alapján tanulnak, vagyis hagyjuk, hogy élményeket szerezzenek, ne korlátozzuk őket a cselekedeteikben - legalábbis addig, amíg azok nem jelentenek veszélyt rájuk.

Motiválni és nem nyomasztani

Sok szülő beleesik abba a hibába, hogy olyan magasra teszi a lécet a tanulás kapcsán, amit a gyermeke nem tud megugrani. Nem lehet mindenki, mindenből a legjobb, ezért csak annyit várjunk el a kicsiktől, amennyit teljesíteni tudnak. Ha például a gyermekünknek a matek jól megy, viszont a nyelvtan kevésbé, akkor ne kérjük rajta számon, hogy miért hozott utóbbiból hármast. Helyette mondjuk azt neki, hogy ez teljesen rendben van és próbáljuk meg ösztönözni, hogy még jobb legyen.

Kevesebb számítógép

Olyan világban élünk, ahol a technika az életünk része, így gyakorlatilag percek alatt bármilyen információhoz hozzájuthatunk. Viszont amennyire hasznos ez a fajta informáltság, annyira veszélyes is, mert megfosztja a gyerekeket a független gondolkodástól. Ha nem olvasnak, nem mennek sétálni az erdőbe, nem játszanak, csak a számítógép előtt ülnek, azt a kreativitásuk fogja bánni.

Tevékenységre ösztönzés

A lustaság korunk egyik népbetegsége, de nem szabad hagynunk, hogy a gyerekek is eltunyuljanak. Itt megint a szülői példa fontosságát hozzuk fel, hiszen nagyrészt ezen múlik, hogy a kicsik mennyire lesznek önállóak.

Fontos a tanár szava

Bár a közös házi feladat készítés során sok minden kiderül a gyerkőcök teljesítményéről, nagyon fontos, hogy a tanárral is folyamatosan kapcsolatban maradjunk - erről bővebben a Nők Lapja Iskolaválasztó 2017-es számában olvashattok -, mert csak az ő véleményével kiegészítve kaphatunk pontos képet a kicsik fejlődéséről és esetleges lemaradásairól.

Játék a többiekkel

Adjunk lehetőséget a gyermekünknek arra, hogy a korosztályával megfelelő kapcsolatot tudjon kialakítani. Például szervezzünk az osztálytársak szüleivel közös gyerekprogramokat, vagy csak szimplán hívjuk meg egy játszó délutánra a többieket, mert minél több az interakció, annál magabiztosabbá válhat a gyerek. Ebből mindenki profitál.

A megfelelő értékrend

A siker egyik kulcsa az is, hogy milyen értékrendet alakítunk ki a lurkókban. Törekedjünk arra, hogy a gyermekünk megtanulja mit jelent tisztelni a másikat és igyekezzünk úgy nevelni, hogy kitűnjön a többiek közül figyelmes magatartásával.

A játék mindenek felett

Mi szülők gyakran elfoglaltak vagyunk, de nem szabad hagynunk, hogy ennek a közös játék lássa kárát. Nagyon fontos, hogy minőségi időt töltsünk együtt a gyermekünkkel, mert ezek a pillanatok mindenkit energiával és szeretettel töltenek fel.

A megfelelő időzítés

Ha minden nap utolsóként érkezünk meg a napközibe, abból a gyermekünk könnyen téves következtetéseket vonhat le, többek között, hogy nem elég fontos a számunkra. Egyszer-egyszer mindenkivel előfordul, hogy később ér oda az iskolába, mégis próbáljunk meg mielőbb betoppanni, hogy több időt tudjunk utána együtt tölteni.

Fókuszban az egészség

A mozgás és a tápláló, egészséges étrend szintén sokat nyom a latban. A sok cukros és zsíros étel helyett kínáljunk egészséges, mégis vonzó alternatívákat - például ilyeneket -, és a lehetőségeinkhez mérten csempésszünk több mozgást a kicsik életébe, akár egy hétvégi kirándulás formájában.

Egy lépéssel előrébb

A problémákat ne akarjuk mindenáron mi megoldani, hagyjunk teret a kicsiknek, hogy ők maguk kezdjenek valamit a szituációval. Terelgetni természetesen szabad, de konkrét tanáccsal csak akkor szolgáljunk, ha nincs más lehetőség, vagy ha a nehézség a gyermekünk egészségét és lelki világát fenyegeti.
Még több iskolával és gyerekneveléssel kapcsolatos cikket olvashattok a Nők Lapja oldalain Vekerdy Tamás rovatában, illetve a Nők Lapja Gyerek, a Nők Lapja Psziché és a Nők Lapja Iskolaválasztó magazinokban.
Szöveg: D.A.

Fotó: Thinkstock

( businessinsider.com)

# data[].attributes.attachment_link.title
Így nevelhetünk sikeres gyereket a tanárok szerint | Nők Lapja

# data[].attributes.attachment_link.description
A közös étkezések alkalmával nagyobb betekintést nyerhetünk a kicsik életébe és könnyebben tudjuk őket segíteni a mindennapokban. Ráadásul az állandó kommunikáció az emberi kapcsolatok egyik legfontosabb mozgatórugója, így több szempontból is lényeges, hogy legalább naponta egyszer elbeszélgessünk, illetve, hogy megosszuk a többiekkel, hogyan telt a napunk.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Az 1870-ben született Maria Montessori már a pályája elején több tekintetben is úttörőnek számított, például az első nő volt Olaszországban, aki orvosi diplomát szerzett. Fiatal orvosként gyermekosztályokon tevékenykedett, ahol felfigyelt arra, hogy az értelmileg sérült gyerekeket sokkal inkább lehet fejleszteni megfelelő pedagógiával, mintsem gyógyszerekkel.

Tudományos megfigyeléseivel egy olyan pedagógiai rendszer alapjait rakta le, amely abban a korban minden nevelési felfogással szembement. Mi sem bizonyítja jobban Montessori zsenialitását, mint az, hogy módszerei korát jóval megelőzték, és pedagógiája ma óriási reneszánszát éli.

Az alábbiakban praktikus tanácsokat igyekszünk adni óvodás és kisiskolás gyerekeket nevelőknek, akikhez közel áll a Montessori szemlélet, illetve hasznos tippeket, inspirációt azoknak, akik még csak most ismerkednek a legendás orvosnő nevelési elveivel.

Montessori irányelvek otthonra - játékhoz, tanuláshoz, gyakorláshoz

1. A döntés szabadsága
Játék, tanulás során - ha csak lehet - engedjük meg, hogy a gyerek válassza ki a számára rendelkezésre bocsájtott választékból a játéklehetőségeket, megoldandó feladatokat.
Biztassuk arra, hogy bátran kérdezzen tőlünk, mondja ki gondolatait, ötleteljen a csoport többi tagjával.

2. Saját fejlődési ütem
Tanulás játék során ne hasonlítgassuk a gyereket máshoz. Mindig a saját fejlődési üteméhez, a saját képességeihez mérjük, ne erőltessük rá a kötelező haladási tempót. Vegyük figyelembe a korát és az érettségét.

Tanítás a gyerek érdeklődési területéből merített példákkal
A gyermekkel való játék, fejlesztés során vegyük figyelembe az adott gyermek érdeklődési területét. Új ismereteket próbáljunk meg az érdeklődési területéből merített példákkal elmagyarázni - így könnyebben meg fogja érteni. Még több Montessori tanulás,tanítás itt:

A hibákat mindig ki lehet javítani
Jó, ha a gyermeknek lehetősége van a saját hibáinak önálló észlelésére és korrigálására. Használjunk Montessori ihletésű játékokat, eszközöket, amelyek erre kiváló lehetőséget teremtenek. A Montessori játék (rózsaszín torony) nem egyenlő a Montessori alapelvű játékkal (Logico), mert az előbbiek önellenőrzésre nem alkalmasak - legalábbis képzett szakember segítsége nélkül.

1. A választás szabadása
A gyermek számára átengedett szabadság nem azt jelenti, hogy mindent mindig megengedünk a gyereknek. Nem. Azt takarja, hogy a gyerek a saját korának, saját fejlődési szintjének megfelelő eszközökkel szabadon tevékenykedhet; vagyis nem abszolút szabadságot engedünk meg számára, hanem aválasztás szabadságát. Például óvodás korú gyereknek kínáljunk fel érettségének megfelelő különböző játszási lehetőségeket, amik közül ő maga választhat.

2. Felelősség a mindennapokban
Óvodában, iskolában, táborban, gyerekközösségben minden gyereknek legyen saját feladata, ami a napi rutin fontos része. Például óvodában napos, iskolában krétafelelős, stb.

A gyerek tanításának lépései
Közös tanulás - kötelezően elvégzendő feladat egyedül - ajánlott feladat egyedül - szabadon választott feladat egyedül.

1. A gyerek tanulásának lépései
Próbálkozás (előveszi a Montessori tornyot és elkezd építeni)
Megtapasztalás (alulra teszi az 1.es kockát, rá a többit, összedől a torony, valami nem jó)
Gyakorlás (újra próbálkozik, hogyan tudná felépíteni)
Ismerkedés (az egyik kocka kisebb, a másik nagyobb)
Képesség kialakulása (rájön, hogy melyik kockára melyiket kell rakni)
Tudás (a tornyot képes maga felépíteni úgy, hogy az nem dől össze)

2. Minden fontos valamiért
Minden dolog fontos egy másik dolog szempontjából, például a nyelvtan nem csupán egy iskolai kötelező tantárgy, hanem egy olyan elsajátítandó ismeretanyag, ami később az életben való boldoguláshoz lesz nagyon is szükséges.

És végül ne feledjük, hogy Maria Montessori, aki mindenkor a gyerekek tiszteletére hívta fel a figyelmet, úgy tartotta: minden gyermekben él a cselekvési vágy és a világ megismerésének igénye, éppen ezért biztosítani kell számukra a spontán, szabad tevékenység lehetőségeit. Montessori szerint a gyermek fejlődése egy belső erők által hajtott természetes folyamat. Ezt a belső menetrendet nem lehet senkinek kívülről átvenni, mert akkor a gyermek identitása elmélyül, érdeklődése nem tud kellően kibontakozni, szárnyalni.

# data[].attributes.attachment_link.title
Montessori módszerek otthonra - 20 tipp, ami segít sikeres és boldog gyereket nevelni!

# data[].attributes.attachment_link.description
Az 1870-ben született Maria Montessori már a pályája elején több tekintetben is úttörőnek számított, például az első nő volt Olaszországban, aki orvosi diplomát szerzett. Fiatal orvosként gyermekosztályokon tevékenykedett, ahol felfigyelt arra, hogy az értelmileg sérült gyerekeket sokkal inkább lehet fejleszteni megfelelő pedagógiával, mintsem gyógyszerekkel.

# data[].attributes.attachment_link.title
A tanulási, viselkedési zavarok több mint 80%-a ide vezethető vissza

# data[].attributes.attachment_link.description
Észre sem vettük, de természetes féltő, óvó reakciónk miatt kimarad a gyerkőcöknél az egészséges alapmozgások, mozdulatok megtanulása

# data[].attributes.attachment_link.title
Akkor leszel jó szülő, ha ismered önmagad

# data[].attributes.attachment_link.description
A jó szülőség titka nem abban rejlik, hogy milyen gyereknevelési módszert használsz, hanem abban, hogy mennyire vagy tisztában saját magaddal - mondja Cziglán Karolina pszichológus. Szerinte a gyerekkel való kapcsolatunk nem azon múlik, hogyan reagálunk, amikor földhöz vágja magát a boltban, hanem azon, hogy mennyire fogadjuk el őt.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Az Égigérő 2012-es indulásakor rajzpályázatot hirdettünk kisiskolásoknak. A pályázat első helyezettje egy akkor másodikos kislány volt, aki a Lenka című könyvet kapta tőlünk jutalmul. Arra már nem emlékszem, hogy hogyan döntöttünk a nyereménykönyveket illetően de arra gyanakszom, hogy szerepe lehetett benne Szegedi Katalin csodálatos illusztrációinak, mintegy inspiráció gyanánt a kis művésznek. Az eredményhirdetés és díjkiosztás után pár nappal, a szegedi könyvhéten a könyves standunkhoz lépett egy hölgy (mint később kiderült, a kis nyertes tanítónénije) és egy olyan történetet mesélt el nekünk, amely azóta is naponta eszembe jut, amikor szülőket látok, hallok a gyerekeik beilleszkedési és egyéb problémái miatt aggódni. Számomra ez a történet volt a végső bizonyíték arra, hogy a meséknek számunkra szinte felfoghatatlan segítő hatása lehet a gyerekeink életére. Már régóta szeretném nektek ezt a történetet elmesélni. Most jött el a tökéletes alkalom!

A rajzpályázatunk kis nyertese egy bájos, telihold kerek kislány volt. Éppen olyan kerek és bájos, mint a csodálatos nyereménykönyvének főszereplője Lenka. A kislányt, amint kézbe vette a könyvet, azonnal lenyűgözték a különleges rajzok. Anyukájával az első este össze is bújtak és csendesen, szinte sutyorogva végigolvasták a történetet. A történetet Lenkáról, aki olyan kerek volt, mint a telihold és gyönyörűen rajzolt. A történetet az otthon magányosan rajzolgató Lenkáról, akit az anyukája leküldött az utcára a többi gyerekhez, hogy együtt játszanak de a többi gyerek nem akart Lenkával játszani, mert...olyan kerek volt, mint a telihold. Lenka azután rajzolni kezdett az aszfaltra és egyszer csak, szinte a semmiből felbukkant Palkó, aki nagyon szeretett volna Lenkával barátkozni, mert...gyönyörűen rajzolt.

A mese véget ért, a kislány anyukája még pár percet feküdt a kicsi mellett, aztán kiment apukához a konyhába, leült és sírni kezdett. Apuka persze rögtön aggódni kezdett, hogy mi történt. Mi történhetett egyáltalán egy rövid, csendes esti mesélés alatt, ami ennyire felzaklatta a feleségét?

Anyuka elmesélte, hogy a Lenkát olvasták a kislánnyal és a mese végén ő lekapcsolta a villanyt, a kicsi a fal felé fordult és a nagy csöndben és sötétben egyszer csak kiszakadt a pici kis mellkasból egy hatalmas sóhaj. Talán nem is nagy volt az a sóhaj, csak szívet facsaróan különleges. Anyuka szerint az egy megkönnyebbült sóhaj volt. Egy "áhszóvalakkorezígytörténik" sóhaj. Egy "akkorcsakmégegykicsitvárnomkell" szusszanás, ami után már könnyebben jön az álom is.

Mert bizony így működnek ezek a mesék és gyerekkönyvek. Kóborolnak, kóborolnak, aztán egyszer csak megtalálják a helyet, ahol éppen rájuk van szükség.
A most mutatott gyerek-, és ifjúsági könyvek olyan mesehallgató vagy olvasó gyerekeknél és nagyobb kamaszoknál lennének nagyon jó helyen, akik Lenkához hasonlóan érzékenyek, talán sokszor zárkózottak, félénkek. Nem igazán találják a helyüket iskolában, óvodában, emiatt esetleg gondok is akadnak velük a közösségben. De szívből ajánlom azoknak a családoknak is, ahol nem küzdenek ilyen problémákkal, hiszen minden gyereknek hasznára válik ha az ilyen történeteknek köszönhetően észreveszi vagy más szemmel nézi a barátságra vágyó "Lenkákat" és "Palkókat". Külön felhívnám ezekre a történetekre az óvónénik és iskolákban tanító pedagógusok figyelmét, hiszen nagy részük kiválóan használható közös olvasásra, érzékenyítésre, közösségépítésre.
Miben segítenek ezek a könyvek a gyerekeknek?

Segítenek megérteni, hogy a barátság fontos és jó dolog. Mindenkinek szüksége van legalább egy jóbarátra.

Segítenek elhinni, hogy mindenkire vár egy barát csak nyitva kell tartani a szemünket és ha megérkezik az életünkbe, érdemes bátran megnyitni a szívünket, mert csodálatos közös kalandok várnak ránk.

Segítenek meglátni, hogy a barátságban az az izgalmas, hogy gyakran váratlanul bukkan fel és onnan érkezik, ahonnan nem is várnánk. Talán egy csendes ovis társ, egy távolról barátságtalannak tűnő szomszédfiú vagy egy mindenki által furának gondolt osztálytárs lesz az "igazi".

Segítenek megtanulni, hogy a barátság támogatást, bizalmat és elfogadást jelent. Egy oda és vissza működő kapcsolat, ahol egyszer a Te támogatásodra van szüksége valakinek, másszor Te kapod a szívből jövő segítséget.

Segítenek elfogadni, hogy a barátság néha bizony nem habos torta! Olykor meg kell azért "dolgozni", hogy ne tűnjön el vagy túlélje az óvoda, iskola mindennapos kis csatáit. Hibázhatunk és velünk szemben is hibázhatnak mások de fontos, hogy képesek legyünk a békülésre.

Segítenek feldolgozni, hogy a barátságnak olykor elválás a vége és a barátokra új és egymástól távoli kalandok várnak. De mindig jönnek új barátok és az emlékeinkben, szívünkben örökké megmaradnak a régiek is.

És most jöjjön a könyvlista, amelyeket ezúttal is a "Neveljünk olvasókat!" csoport tagjainak ajánlásaiból és a saját kedvenceimből állítottam össze. 7 korosztály, 53 könyv.
Miért 53? Mert 30-at terveztem de túl sok volt a fejemben a jó könyv. Mert 40-nél azt gondoltam, legyen 45. 45-nél 50-et akartam, 50-nél még szembejött 3...és rájöttem, hogy ennek így sohasem lesz vége. Annyi, annyi jó könyv van még, amit szeretnék nektek megmutatni de talán nem kell őket egy bejegyzésbe sűrítenem. :D
1. Henrike Wilson: Egyik este otthon (Naphegy Kiadó, 2012)
Klasszikus láncmese a barátságról, ami ismétlődésével már az egy-két éves korosztályt nagyon leköti és szórakoztatja. A mesében sorra felkeresik egymást az állatok olyan állatok, amelyeket a gyerek elsőkként tanul meg, ismer föl, tehát: medve, nyuszi, róka, bagoly stb. azért, hogy elmondják mennyire fontos nekik a másik barátsága. Teszik mindezt néhány egyszerű szóval, újra és újra ismétlődve. Végül visszaérünk a kiindulóponthoz (a mackóhoz) és így bezárul a barátság-kör.

A körkörösség élményét erősítendő a könyv különleges kötészeti megoldással készült, és így teljesen körbenyitható, alkalmat adva az olvasás és képnézegetés után további játékra is.

További játékos elem, hogy az illusztráció minden képen elrejt egy-két apró utalást, amelyekből megpróbálhatjuk kitalálni, hogy vajon ki érkezik a következő oldalon látogatóba.

Kedves, nyugodt képek, egyszerű, letisztult szöveg, különleges gerincmegoldás.
2. Tamás Zsuzsa: Kicsi Mimi barátai (Kicsi Mimi-sorozat) (Naphegy Kiadó, 2017)
Mimi mostanában sokszor hallja azt a szót mamától: „mindjárt. Mióta megszületett Bori, a testvére, kevesebb idő jut rá. Milyen jó, hogy összebarátkozik az öreg tölgy lombjában lakó mókusfiúval, Barnival, és az oviba megérkezik a kedves Mathieu! És bár megesik, hogy a barátok olykor összevesznek, vagy el kell búcsúzniuk egymástól, mégis olyanok, mint a bolygók, amelyek mindig egymás körül keringenek.

Tamás Zsuzsa, Az év gyermekkönyve díjas író két újabb kedves meséje segít megbirkózni a kicsiknek a nagy változásokkal.
3. Axel Schaffler: Az új barát (Pipp és Polli-sorozat) (Pagony Kiadó, 2016)
Pipp új barátot talál a strandon, és nem játszik Pollival. Szegény Polli nagyon magányos! De amikor elmennek fagyiért, az új barát, Jaki bajba kerül. Polli segít neki - míg a végén mind a hárman együtt játszanak a tengerparton. Mert Pipp és Polli - mindent megold!
4. Oliver Jeffers: A Pingvin és a kisfiú (Pagony Kiadó, 2016)
"Volt egyszer egy kisfiú, aki egy napon egy pingvint talált az ajtaja előtt." A kisfiú segít neki visszajutni a Déli sarkra, de a hazafelé tartó úton rádöbben, hogy a kis pingvin nem eltévedt, csak magányos volt. Visszafordul érte és közösen hajóznak tovább. Oliver Jeffers világszerte ismert könyve végre magyarul!
Ezt a könyvet 1-6 éves gyerekek számára ajánljuk.
5. Oliver Jeffers: Fent és lent (A pingvin és a kisfiú-sorozat) (Pagony Kiadó, 2016)
"Egyszer volt két barát és az egyikük repülni vágyott..." A kis pingvin mindent megpróbál, hogy megvalósuljon az álma, de a nagy kaland végére kiderül, hogy a pingvinek mégsem szeretnek repülni és a világon a legjobb együtt játszani. Oliver Jeffers világszerte ismert könyve végre magyarul!
Ezt a könyvet 1-6 éves gyerekek számára ajánljuk.
6. Benji Davies: Beni és a kisbálna (Beni-sorozat) (Studium Plusz, 2018)
Szívmelengető történet egy igaz barátságról.

Beni egy tenger melletti kis házban éldegélt az apukájával, aki mindennap korán reggel munkába indult a halászhajóján. Egyik éjjel hatalmas vihar kerekedett; a partra sodort egy kisbálnát. Beni felfedezte, hogy új kis barátja nagyon jó hallgatóság, az apuka pedig ráeszmélt, hogy a fia milyen magányos... Vajon együtt sikerül visszajuttatniuk a kisbálnát a tengerbe?
7. Jonathan Emmett, Vanessa Cabban: A legszebb ajándék (Vakondok és barátai-sorozat) (Naphegy Kiadó, 2008)
"Azt a vizes sárkupacát! Már megint esik!" - mérgelődik Vakondok, amikor egy esős, őszi délutánon Nyuszihoz indul. Útközben a barátai is csatlakoznak hozzá. A hosszú út végén kiderül, ez a látogatás miért az esős napok legszebb ajándéka... Kíváncsi Vakondok barátunk a világ csodáinak megismerése után (Ide nekem a Holdat, Téli varázslat) új dolgokra csodálkozik rá. A Vakondok, Mókus és Süni, a három jó barát a cudar, esős időben nekiindul, hogy meglátogassa Nyuszit. Amikor hosszú és fárasztó út után megérkeznek Nyuszi vackához, kiderül, hogy az üres kézzel érkező Vakondok egy mindennél fontosabb dolgot hozott beteg barátjának...
8. Bonny Becker: Medve látogatója (Medve és Egér-sorozat, 2011)
Medve ​teljesen biztos abban, hogy nem szereti a látogatókat. Ezt egy tábla is jelzi az ajtaján. Így amikor egy egér kopogtat nála, Medve elküldi. Ám amikor Medve a szekrényhez lép, hogy egy tálat vegyen elő az egér ott van! Aprón, szürkén és ragyogó szemekkel. Ebben a kacagtató mesekönyvben, amelyet Bonny Becker írt és Kady MacDonald Denton illusztrált, Medve csupán szeretne nyugodtan megreggelizni, de az egér aki a lehető legváratlanabb helyeken bukkan fel nem hagyja! Bonny Becker számos díjnyertes képeskönyv és gyerekregény írója. Erről a könyvéről ezt gondolja: Ez a kellemetlenkedő egér csak úgy bepattant a gondolataimba, és nem akart elmenni. Nem szívesen ismerem el, hogy mennyire hasonlítok Medvére, de hálás vagyok minden egyes tündéri kisegérért az életemben.
9. Hans de Beer: Pihe, siess haza! - Egy kis jegesmedve története (Móra, 2004)
Pihe, a kis jegesmedve vidáman hancúrozik a tengerben, ám balszerencséjére egy halászhajó hálójába kerül. Hogyan szabadul ki szorult helyzetéből, hogyan szerez új barátokat, és milyen kalandos úton jut vissza szüleihez az Északi-sarkra, erről szól Hans de Beer képeskönyve. A világszerte ismert könyvsorozat nyomán mindenütt a kicsinyek kedvence lett Pihe, a játékos jegesmackó.
10. Milena Baisch: A legjobb barátok (General Press, 2013)
Amikor Emil, a nyúl bújócskát játszik a barátaival, a hosszú fülei miatt folyton őt találják meg legelőször. Ezért aztán mindig elmegy a kedve a játéktól. Végül eszébe jut valami: a legjobb nyúlrejtek! Annyira zseniális, hogy a többiek nem is találják meg. Rettentően megijednek, és Emilnek is elkezdenek hiányozni a barátai. Mégiscsak a legjobb dolog együtt lenni - mindegy, hogy ki nyer a játékban!
11. Shona Innes, Agócs Írisz: A barátság olyan, mint a mérleghinta (Kolibri Kiadó, 2014)
Nehéz élethelyzetekkel nemcsak a felnőttek, hanem a gyerekek is küzdenek nap mint nap. És bár a problémák hétköznapiak, a megoldások hogyanja már korántsem olyan egyszerű. SHONA INNES, ausztrál klinikai és törvényszéki pszichológus maga is hosszú évek óta segít bajba jutott gyerekeknek, hogy feldolgozhassák traumáikat. KönyvTÁRS-sorozatában közérthetően, a legfiatalabbak nyelvén jár körül egy-egy fontos témát, mint a barátság, az élet elmúlása, a játszótéri helyzetek vagy az internet használata. AGÓCS ÍRISZ képei szívmelengetőek és elgondolkodtatóak. VARRÓ DÁNIEL verselése pedig mesterien könnyed és humoros. Ilyen az ideális KönyvTÁRS.
12. Katy Hudson: Húúú, mennyi répa! (Tündér, 2017)
Nyuszika imádja a répát!
Igazság szerint annyira odáig van érte, hogy a répagyűjteménye kiszorította őt a saját nyuszilakjából! Szerencsére kis barátai a segítségére sietnek, de vajon meg tudják-e együtt oldani a répányi gondokat?
A bájos, gazdagon illusztrált mesekönyv a barátság mindent legyőző erejét hirdeti: gördüljenek bármilyen akadályok is az utunkba, barátainkkal közösen biztosan elhárítjuk azokat.
13. Vadadi Adrienn: Leszel a barátom? (Pagony Kiadó, 2013)
Leszel a barátom? - kérdezi teljes természetességgel az óvodában egyik gyerek a másiktól. Leszek! - hangzik a vidám válasz, és már mennek is együtt a homokozóba, a mosdóba, a babaszobába. Vadadi Adrienn ovis meséi ezekről az apró élményekről, erről a nagyon fontos három-négy évről mesélnek. Az alvásról és nemalvásról, evésről és válogatásról, barátokról és magányról, babázásról és építésről, vicces óvó bácsiról és nagyívű szökési tervről, rosszalkodásról és megbocsátásról. Egyszerűen, kedvesen, humorral és megértéssel. Akár most megy oviba a gyerekünk, akár ott tölti már a mindennapjait, ez a könyv neki és róla szól, és minden percébe bele tudja élni magát!

nagyobb ovisoknak és kisiskolásoknak
14. Paulette Bourgeois: Franklin és a barátság (Franklin-sorozat) (Lilliput Kiadó)
Franklin tud kettesével számolni és be tudja kötni a cipőfűzőjét. Rengeteg barátja van, de mind közül Medve a legeslegjobb. Régen volt egy nagyon jó barátja, Vidra, ő azonban néhány éve elköltözött. Mindig küldtek egymásnak születésnapi képeslapot és fényképeket, de régóta nem találkoztak. Egy napon aztán Franklin kapott egy levelet. Vidra a nagymamájánál tölti a hétvégét.
15. Melanie Watt: Cidrimókus barátot szerez (Tessloff Babilon, 2013)
Mit ​kell tudni Cidrimókusról? Cidrimókusnak nincs barátja. Hogy miért? Mert az rettentő veszélyes! Esetleg meg is harapná Cidrit. Mókusunknak azért mégis hiányzik egy cimbora, ezért úgy dönt, a közelben élő aranyhallal fog összebarátkozni. Egy aranyhal biztosan nem harap. Azonban a nagy terv meglepő fordulatot vesz, és egy négylábú veszi üldözőbe Cidrit. Ó jaj! Miféle kalandba keveredett már megint Cidrimókus? Vajon túléli? Olvasd el a könyvet, és megtudod!

Cidrimókus a mai gyerekirodalom szupersztárja lett, mára 11 kötet főszereplője.
A magával ragadó, kicsit minden lépését túlbonyolító, rendkívül óvatos Cidrimókus megmutatja, hogyan győzhetjük le az ismeretlen helyzetekkel kapcsolatos szorongásainkat. Mindig minden eshetőséget számbavesz és felkészül! Megnevettet, mert határtalanul vicces, ugyanakkor ha komolyan vesszük, sokat tanulhatunk Cidritől.
16. Pék Rea: A Kékmandulafa erdő hősei (Naphegy Kiadó, 2015)
A Kékmandulafa erdő legöregebb császárfájának, a császárfa legmagasabb ágának balról a tizennyolcadik óriáslevelén él Kokkinella, a magányos katicabogár. Az erdő lakói csúfolják gombolyű pocakja miatt, az élen Futrinkával, a nagyszájú bogárral. Kokkinella barátságot köt Otisszal, a denevérrel, aki ugyancsak nem kedvelt az állatok körében. Egy napon különös, zöld idegen jelenik meg az erdőben, akinek érkezésével fenekestül felfordul az erdő lakóinak élete. Hogyan akadályozhatják meg a jóbarátok a bajt?
Mese a négy éven felülieknek az összetartás erejéről.
17. Kiss Ottó: Csillagszedő Márió - Versek gyerekhangra (Móra Kiadó, 2009)
Márió megfigyelte, hogy a csillagok mindig ugyanabban a messzi távolban maradnak. Mégis megígéri a szomszéd kislánynak, hogy kihalássza őket a tóból, nappal üvegszekrényben őrzi, és éjszakára újra felrakja mindet az égre. A kislány gyermeki hangján bizalom és csalódás, szeretet és fájdalom, bölcsesség és naivitás egyszerre szólal meg.
Az apró gondolattöredékek versfüzére egy család történetét tárja elénk.
Az utóbbi évek magyar gyermekköltészetének kiemelkedő alkotása elnyerte az Év könyve díjat, számos feldolgozása született, és több nyelvre is lefordították.
18. Nyilasi Judit, Agócs Írisz: Wan-Wan és a kacagóvirág (Pongrác Kiadó, 2010)
Csendesen telnek a nyárvégi napok Wan-Wan sárkány és Leperke otthonában, míg egy nap arra ébred a két barát, hogy az eperlepkét rejtélyes betegség támadta meg. Wan-Wan felkerekedik, hogy kiderítse, miként segíthet rajta, a Narancs-hegységben azonban saját magával is meg kell küzdenie ahhoz, hogy a legjobb barátját megmenthesse.
19. David Elliott: Ez Pött (az őskölök) (Betűtészta, 2016)
Őskölök bátor. Mamut gyapjas. Sztori NAGY!
Humorral átitatott, csupa szív képeskönyv Pöttről, az őskori gyerekről, egy mamutról és egy ősrégi értékről: a barátságról. Dániel András író-illusztrátor fordítóként remekel - őskölök nyelvet ölt. A gyerekszáj már az őskorban is mosolyogtató furaságait Pött történeteiben élvezhetjük. Az Ez Pött (az őskölök) egy három részes könyvsorozat első kötete.
20. Szegedi Katalin: Lenka (Csimota Kiadó, 2010)
Lenka, a dundi kislány naphosszat csak magányosan rajzolgat. Egy nap elindul barátokat keresni, de nem jár szerencsével: a gyerekek kicsúfolják, mindenhonnan elzavarják. Bánatában végül rajzolni kezd az aszfaltra, amikor Palkó, a rolleres kisfiú álmélkodva megáll mellette...
21.Szegedi Katalin: Palkó (Csimota Kiadó, 2013)
Történet a barátságról és az elfogadásról a Tolerancia-sorozatban.

Palkó, a mindig segítőkész kisfiú legjobb barátai a könyvek. Naphosszat olvasással tölti az idejét, és bár arra vágyik, hogy osztálytársai elfogadják, azok mégsem barátkoznak vele.
Egy délután a játszótéren mégis barátra lel. Lenka örömmel rollerezik és rajzol vele. Játékuknak a közelgő vihar vet véget, de már mindketten tudják, hogy ezután mindennap várni fogják egymást.
22. Kiss Ági: Az igazi meglepetés (Göncöl, 2010)
A magyar származású amerikai szerző kalandos, szórakoztató meséje két házi kedvenc, egy nyuszi és egy cica történetén keresztül beszél a legfontosabb emberi kapcsolatokról, összetartozásról, felelősségről, barátságról. Merlin nem az a fajta nyuszi volt, aki szerette a meglepetéseket. Nem vágyott kalandokra és nem akart új helyeket felfedezni. Akkor volt a legboldogabb, amikor egyik napja pontosan ugyanúgy telt, mint a másik. Gazdája viszont úgy gondolta, hogy Merlin magányos és szomorú, ezért egy vidám társsal ajándékozta meg: egy pajkos kiscicával. A nyuszi egyáltalán nem örült a meglepetésnek.
A következő reggelen aztán szőrmeresztő kalandok sorozata kezdődött. A két kis kedvenc olyan eseményeket élt át, amiknek Merlin addig a gondolatától is borzongott, nemhogy még részt is vegyen bennük. És mégis... ahogy utólag visszaemlékezett az izgalmakra, szokatlan, kellemes érzés töltötte el. Ez volt számára az igazi meglepetés.
23. Kiss Ottó: Ati és a holdvilág (Ati sorozat) (Cerkabella Kiadó, 2013)
Ati egy nyaraláson ismerkedik meg Ármin bácsival, aki érdekes dolgokat mesél neki a Holdról. De vajon honnan tud ilyen sok mindent róla? És vajon honnan ismeri azt a lányt, aki fent él a Holdon?
Ármin bácsi azt is elárulja, hogy egyszer járt már Hanna kisasszonynál, és nemsokára megint menni fog. A garázsban épp egy különleges autót épít, olyat, amilyennel annak idején a Holdra utazott. Már majdnem teljesen összeszerelte, és most megmutatja Atinak is.

Kiss Ottó könyve a klasszikus mesekönyvek hagyományát eleveníti fel: a főszereplő kisfiú és egy öregember megismerkedésének története hétköznapinak tűnik, de valójában tele van varázslattal.

Hanga Réka derűs színvilágú, részletgazdag, varázslatos illusztációjával a kiadvány megjelenésében is a régi, hagyományos, böngészésre, gyönyörködtetésre alkalmas mesekönyvek világát idézi.
24. Timo Parvela: Mérleghinta (Cerkabella Kiadó, 2010)
Timo ​Parvela és Virpi Talvitie Mérleghinta (Keinulauta) című könyve 2006-ban elnyerte Finnország legrangosabb gyermek- és ifjúsági irodalmi díját, a Finlandia Juniort. A Finn Könyv Alapítvány az 1997-ben alapított, 26000 euró pénzjutalommal járó díjat az adott évben megjelent művek körében legkiemelkedőbbnek ítélt alkotásnak adományozza. Részlet a zsűri indoklásából: Pí tapasztalatait füzetébe jegyzi fel, a történet magvát alkotó aforizmákként. Gondolatait összesűrített hintafilozófia, gyermeki életbölcsesség telíti meg. A mű finom árnyalatokkal szól a magányról és a félelmekről, a várakozásról és a bizalomról, a másik meghallgatásáról, a másság elfogadásáról, valamint az ábrándok és a valóság közti különbség megértéséről. Végül meglesz az is, ami a legfontosabb: a barát, akivel közösen az ember sokkal többet mer és sokkal többre képes, mint egyedül. Timo Parvela szívből jövően és érzékeny ösztönnel ír kis olvasóinak. Virpi Talvitie mesteri illusztrációja alátámasztja a mű mondanivalóját és kellően táplálja a gyermek képzeletvilágát. A Mérleghinta tartalmaz minden elemet, amiből a gyermekkönyvek klasszikusai összetevődnek.
25. Timo Parvela: Körhinta (cerkabella Kiadó, 2010)
A gyerekek ideje a felnőttek zsebében van. A Mérleghinta-kötetért Finlandia Junior-díjat kapott szerzőpáros, Timo Parvela és Virpi Talvitie ezúttal is fontos témát választott: a gyereknek szüksége van időre - időre, amit a szüleivel és a barátaival tölthet. A mindenkit megszólító, kifejező képekkel illusztrált Körhinta a gyerekek mértékével méri az időt. „Nem forog a körhinta. Nem telik az idő. A kis csirkák ülnek hátasaikon, és várják, hogy elinduljon a zene, megkezdődjön a forgás és a mulatság. A legkisebb csirka, akinek nem jutott hely, felsóhajt: Bárcsak gyorsabban telne az idő, bárcsak nagy volnék már. Fazék, a kiscsirka, megtanulta, hogy a kicsik nem pazarolhatják a nagyok idejét. Amikor barátja lesz Felicián, a hosszúlábú harmona, felfedezi, hogy egy barát társaságában másmilyen az idő. Születésnapi ajándékul Fazék megkapja Feliciántól az égbolton ragyogó csillagokat és a világmindenség minden idejét."
26. Timo Parvela: Szerencsekerék (Cerkabella Kiadó, 2012)
A palackposta útját az olvasó kénytelen lélegzet-visszafojtva figyelni. Vajon észreveszik a hórihorgászok a vízen ringatózó üveget? Célhoz ér vele a harály? Elegendőnek bizonyul a gyermeki hit a lehetetlennek tűnő kívánság beteljesüléséhez?
A Szerencsekerék Timo Parvela és Virpi Talvitie Mérleghintával kezdődő, Körhintával folytatódó sorozatának záró része. A trilógia történetei szívet melengetően mesélnek a barátságból fakadó boldogságról.
27. Timo Parvela: Miú és Vau (Miú és Vau-sorozat) (Kolibri Kiadó, 2012)
A legemberibb állattörténetek. A sokoldalú finn író számos irodalmi kitüntetésben részesült, többek között a hazájában legrangosabb Finlandia Junior díj birtokosa. De a legnagyobb megbecsülést olvasóitól kapja, hiszen már 15 nyelvre lefordították műveit, és könyvei minden országban a sikerlisták élén állnak. A kutya-macska barátságról szóló meséit Finnországban családterápiára használják. A hangulatos, rövid történetek ismerősek lehetnek saját életünkből, rácsodálkozhatunk gyengeségeinkre, esendőségünkre, és jót nevethetünk a főhősökön (vagyis magunkon). Ezek a humoros és mély mesék már az óvodás korosztályt is megszólítják, miközben az egész család számára tartalmas és feledhetetlen élményt nyújtanak.
28. Bosnyák Viktória: Ki van a zsebemben? (Mantyusok-sorozat) (Kolibri Kiadó, 2018)
Vajon miért dugdos Fanni rántott húst a dzsekije zsebébe? Ki lehet ott, akiről gondoskodnia kell? Erre kíváncsiak az osztálytársai is. De hiába kukucskálnak be a kislány kabátzsebébe, nem látnak ott semmi különöset. Pedig valóban van ott valaki. A titokzatos zseblakó egy mantyus, aki feltétlenül barátokat akar szerezni a magányos Fanninak. Hogy hogyan, azt csak Manka, a mantyus tudja.
29. Rose Lagerlantz: Az én boldog életem (Tina-sorozat) (Cerkabella Kiadó, 2014)
Történet Tináról és Fridáról, két kislányról, akik az első osztályban barátkoznak össze, és lesznek szinte az első pillanattól fogva elválaszthatatlanok.
A kislányok boldogok, egész addig a napig, amíg kiderül, hogy egyikük egy másik városba költözik a szüleivel. Mi történik, ha az elválaszthatatlan barátoknak el kell válniuk? Hogy lehet a másik kínzó hiányát elviselni? És a barátságot életben tartani?
Mese barátságról és elválásról, boldogságról és szomorúságról.
A sok-sok finom, kifejező tollrajzzal illusztrált könyvet kezdő olvasóknak is ajánljuk, önálló olvasásra.
30. Borbáth Péter: Sündör és Niru (Csimota Kiadó, 2015)
Niru halk szavú, bizonytalan, Sündör viszont folyton beszél, és mindig tudja, mit akar. A két barát egy nap különös világba csöppen, ahol titokzatos lényekkel találkoznak.

És te láttál már hártyás szárnyú pendülést? Fogtál a kezedben napállatkát? Kíváncsi vagy a mágnesbogarakra?

Tudod, hogyan kell fényekre vadászni, zajokat gyűjteni? Akkor itt az idő, hogy útra kelj Sündörrel és Niruval a Csillanó Fém Birodalmába!
31. Evelin De Vlieger: Az új barát (CSimota Kiadó, 2014)
Itt a nyári szünet. Félix táborba megy, mégpedig egy olyan táborba, ahol nem ismer senkit. Anya azt mondja, hogy majd lesz új barátja, összejön az, csak meg kell dolgozni érte. Dolgozni? Félix rögtön munkához lát. Nekiáll listákat gyártani: milyen tulajdonságai legyenek, milyen tesztrészekre van hozzá szükség, aztán fúrni-faragni kezd, hogy mire a táborba indul meglegyen az új barátja. Könnyed és humoros történet 6 éves kortól.
32. Baár Tünde: Utálom a padtársam! (Buda és Vince-sorozat) (Manó Könyvek, 2016)
Jó a suliban:
- osztálykarácsony
- osztálykirándulás
- bungiépítés
- ha szeretem a padtársam

rossz a suliban:
- dolgozatot írni
- nem lehet folyton beszélni a többiekkel
- beírás
- ha utálom a padtársam

Buda és Vince, no meg az osztálytársaik kalandjai ismerősek lesznek minden iskolásnak, így egész biztosan velük izgulnak, nevetnek, vagy kiáltanak fel, hogy: „Utálom a padtársam!" Baár Tünde sokéves pedagógusi élményeit is beleszőtte a fiatalok történeteibe, amit lánya, Bakos Barbara vagány illusztrációi töltöttek meg még több színnel és élettel.
33. Limpár Ildikó: Emlékek tava (Pongrác Kiadó, 2014)
Csillaghalma égboltját bánatfelhők lepik el, és egy kisfiú nyomtalanul eltűnik. A falu népe tehetetlen, ám a tízéves Panna úgy gondolja, nem ülhet tétlenül, amikor barátja bajban van. Megpróbálja kideríteni, ki rabolhatta el Palkót, és nem riad vissza semmi veszélytől: ha kell, felkeresi a rettegett Emlékek Tavát, áthatol a félelmetes Hármas Határon és körülnéz a Sötét Sárkány Birodalmában is. Útja során találkozik tündérekkel, unikornissal, boszorkánnyal - és hatalmasra nőtt, kétfejű sárkányokkal. Nagy kaland ez egy kicsi lánynak - még szerencse, hogy egészen különleges segítői akadnak: emlékek, amelyek arra várnak, hogy valaki szívében végre gazdára leljenek...

Limpár Ildikó meséjét Szlukovényi Katalin versei, valamint Lukács-Kalocsai Eszter festett illusztrációi teszik még varázslatosabbá.
34. Scheer Katalin: Nefelé (Cerkabella, 2017)
Kalandos történet 5-12 éves gyerekeknek: „Előfordult már veled, hogy bal lábbal keltél fel, és úgy érezted, nincs kedved az égvilágon semmihez? Hogy még a ragyogó napsütés, a szomszéd cica törleszkedése, vagy a kakaós palacsinta sem tudott jobb kedvre deríteni? Lefogadom nem is sejted, hogy cseréptündérek és morcok elkeseredett küzdelme áll mindennek a hátterében..."
35. Sara Pennypacker: Klementin és a barátság (Könyvmolyképző, 2018)
Klementint választották a Hét Barátjának, ami azt jelenti, hogy a héten ő az osztályfelelős, ő gyűjti össze a tejpénzt, és ő etetheti meg a halakat. Még ennél is jobb, hogy kap egy barátságfüzetet, amiben a többi harmadikos leírja, miért szeretik Klementint. A kislány legjobb barátnője, Margaret egy rakás őrült ötlettel áll elő, hogyan bizonyíthatná Klementin az osztálytársainak, hogy igaz barát. Klementin nagyon szeretne egy dicséretekkel teli barátságfüzetet, így követi Margaret tanácsait.

Az elején még úgy tűnik, ez a legeslegjobb hét, de lehet, hogy a végére a legrosszabb lesz? Ki gondolta volna, hogy ilyen nehéz barátnak lenni?
36. Elekes Dóra: Dettikéről és más istenekről (Csimota Kiadó, 2016)
Képzeletbeli barátja mindenkinek van. Annak is, aki nem tud róla. Ő az, akit szobánk csendjében félhangos kérdésekkel zaklatunk, aki tartja bennük a lelket és elviszi helyettünk a balhét; ő az az örök, aki még akkor is ott löki a sódert a fejünkben, amikor épp egyedül vagyunk. De vajon hogyan lát bennünket ő? Hogyan látja a szüleinket? És mit érez akkor, amikor először akad kihívója egy valódi barát személyében?
A muter meg a dzsinnek szerzője ezekkel a kérdésekkel játszik el abszurd és pimasz meseregényében.
37. Kerstin Lundberg Hahn: Szerencsesüti (Cerkabella, 2016)
A könyvsorozat első része a világ legfontosabb dolgairól: barátságról, szerelemről és sütikről szól.
Miért nem tudnak a szüleim egy kicsit normálisabban viselkedni?, gondolja Oscar szinte minden nap magában.
Egy váratlan alkalommal azonban apró cetlit talál egy szerencsesüti közepén:
Mondd ki a leghőbb kívánságod, és teljesülni fog!
Mi van, ha beválik?, csillan meg a remény Oscarban. De nemsokára kénytelen rádöbbenni: nagyon alaposan meg kell ám gondolni, hogyan fejezi ki magát az ember, ha kíván valamit.
38. Thórdis Gísladóttir: Randalín és Mundi (Pongrác Kiadó, 2015)
Randalín és Mundi két életrevaló kilencéves, akik a reykjavíki nyári szünetben ismerkednek meg egymással, amikor a kislány éppen a ház előtt „cigarettázik". Miután Mundi figyelmezteti a dohányzás káros hatásaira, Randalín közli, hogy képtelen leszokni, és karácsonyra már valószínűleg nem is lesz életben. (Természetesen kiderül, hogy Randalín valójában nem dohányzott, csak úgy tett, mintha.) A gyerekek hét fejezeten át újabb és újabb kalandokban ismerkednek meg fura emberekkel: egy jósnővel, Randalín költő apjával, egy könyvkereskedővel - és így tovább. A szeretetteljes és könnyed könyvből sugárzik a vidámság, a pozitív életszemlélet, a tolerancia és a sokszínűség, s akár felolvasásra, akár önálló olvasásra jó szívvel ajánlható.

Az Izlandi Irodalmi Központ a húsz „kiadásra legérdemesebb izlandi könyv" közé sorolja a kötetet. A mulatságos és életigenlő történeteket Thórarinn Már Baldursson (Sempé Petit Nicolas-jára emlékeztető) illusztrációi teszik teljessé.
39. Varga Bálint: Zsé meg a haverok (Kolibri Kiadó, 2017)
Ismered a Kis Nicolas-t? A már nálunk is klasszikusnak számító francia ifjúsági regény főhősei végre megtalálták magyar barátaikat! Zsé, Artúr, Borisz és Julianna Nicolas-éhoz hasonló derűvel, mégis tűpontosan látja a világot.

Összevesznek, kibékülnek, kajánul vigyorognak, de abban kimondatlanul is egyetértenek, hogy a barátság mindenekelőtt való. Sárkánycsapdát építenek (igaz, sajnos más esik bele), (majdnem) nindzsává képzik magukat, elkergetik az ellenséges sziú indiánokat, tóban úsznak, lángost falnak, és kardot faragnak. Szóval csak olyasmit csinálnak, aminek értelme van. Közben pedig megértéssel vegyes lemondással és rengeteg humorral szemlélik a felnőttek csetlését-botlását.
40. Ifj. Gaál Mózes: A nyár szigetén (Móra Kiadó, 1988)
A ​boldog ifjúság könyve. Benne van a nyári reggelek friss harmata, a forró dél zsibbasztó melege a zöldes fényben csillogó folyóparton, a hosszú délutánok szelíd méhzümmögése és az esték csillagfényes ragyogása. A természet ennyi gyönyörűségét, az élet szépségét - néha gondjait, bánatait is - kilenc-tíz éves gyerekek élik át azon a boldog nyáron, amikor egy régi birtokon nyaralnak együtt, a fiúk harcolnak, verekednek, pártokra szakadnak, majd kibékülnek, a lányok is velük játszanak, és közben apró, szép szerelmek szövődnek. A birtokon keresztül folyik egy nagyobbacska patak, közepén egy nádassal, bokrokkal benőtt sziget, a gyerekek képzeletében itt élnek az elvarázsolt hattyúlányok, akik tündérek, s a királynőjük Akka von Kebnekaise. Őt szeretnék megtalálni, de azután megelégszenek azzal, hogy itt játsszák el Verne Kétévi vakációját. Nemcsak a természet kitárulkozó szépsége, hanem a nagy barátságok bensőségessége, embermelege teszi boldoggá ezt a nyarat. Kalandok, izgalmak, utazás repülőgépen, látogatás egy bűvészmutatványos színházban, mind megannyi élmény, felejthetetlen élvezet.
41. Molnár Krisztina Rita: Maléna kertje (Naphegy Kiadó, 2013)
Sok ​elfoglalt szülő szeretne olyan mesét találni gyermekének, amit akár másfél oldalanként, de ha úgy adódik, hosszabban, vagy egy családi vakáción akár egyvégtében is lehet együtt olvasni. Ez a könyv éppen erre való. Kiváló érzékkel adagolt összetevőkből áll: valóságból, csodából, humorból, mindennapokból és váratlan kalandokból. Máli - elfoglalt szülők gyermeke! - története igazi mai családi mese gyerekeknek és felnőtteknek, gyerekekről és felnőttekről egyaránt.

A Maléna kertje az átváltozás meséje, számtalan izgalmas fordulattal és meglepetéssel. Mindennapjaink valóságából bontakozik ki Maléna történetének csodája: hiszen bármelyik gyerekkel megtörténhet, hogy egy tücsökre bízza féltett titkait. Hogy belelát a nagyok világába és gyerekkézzel, gyerekszívvel formál rajta, még ha kicsit is.
42. J. K. Rowling: Harry Potter és a bölcsek köve (Harry Potter-sorozat) (Animus Kiadó, 2018)
Harry remegő kézzel megfordította a küldeményt. A borítékot lezáró piros viaszpecsétet címer díszítette: oroszlán, sas, borz és kígyó vettek körül egy nagy R betűt.

Harry Potter még csak hallani sem hallott Roxfortról, amikor a Privet Drive 4-es számú ház lábtörlőjére elkezdenek sorban hullani a levelek. A zöld tintával címzett és piros pecséttel lezárt sárgás pergameneket azonban gyorsan elorozza rémes nagynénje és nagybátyja. Harry tizenegyedik születésnapját egy hatalmas, bogárszemű óriás, Rubeus Hagrid zavarja meg, és elképesztő híreket hoz: Harry Potter varázsló, és felvételt nyert a Roxfort Boszorkány- és Varázslóképző Szakiskolába. Ezzel elkezdődik egy hihetetlen kaland!
43. Frances Hodgson Burnett: A titkos kert (Manó könyvek, 2018)
A titkos kert valahol Angliában található, szigorú falakkal, vadul burjánzó növényekkel rejtve a kíváncsi szemek elől. A kastély szomorú és titokzatos urán kívül élő ember ide be nem teheti a lábát. Egyvalaki, a csúnyácska, árva, mogorva kis Mary, mégis megszegi a tilalmat. És a varázslatos természet észrevétlenül átformálja a kislányt, s nemcsak barátokra lel, hanem maga is képes gyógyítani, örököt adni - akár a megszelidített, csodálatos vadon.
44. Nicolas Vanier: Belle és Sebastien (Cecile Aubry regénye nyomán) (Móra Kiadó, 2016)
A vadóc Sébastien sokat csatangol egyedül az alpesi hegyvidéken, jól ismeri a hegyi ösvényeket, könnyedén csatolja föl a sítalpat, ha a mostoha időjárás úgy kívánja. A magányos kisfiú mindent tud a hegyről, ám az emberi természetről annál kevesebbet. Egyetlen barátja akad, a szépséges és vad fehér hegyikutya, Belle. Amikor az állat után hajtóvadászatot indítanak a falusiak, Sébastien megérti, milyen hatalma van a félelemnek. A náci megszállás elől menekülők útvonala is a hegyen át vezet Svájc felé. Sébastiennek, a vesztésre álló német katonáknak és a falu lakóinak el kell dönteniük, a hajtók vagy az üldözöttek oldalán állnak-e.
45. Brian Gage: A legszomorúbb kisrobot (Agave Kiadó, 2014)
Egy ​távoli, nagyon távoli kis bolygón egy különös építményt robotok ezerei népesítenek be. Dolgoznak rendesen, kivéve egyvalakit. Tömpe egy Robotoló, akinek az egész életét a henger szolgálatában kell eltöltenie, amely az életet jelentő fénnyel látja el Kupolavárost.

Tömpét rendszeresen csúfolják a társai, mert kicsi, és állandóan máson jár az esze. Mi máson, mint azon, hogy mi van a Kupolavároson kívül? Valóban rettentő RoboTrollok élnek ott, akik felfalják a gyanútlan robotokat? Tömpe egy éjjel elindul, hogy kiderítse, mi az igazság. Kalandja veszélyekkel terhes, de nem olyanokkal, amilyenekre számított.

Megismerkedik két szentjánosbogárral, Tikkel és Takkal, Fernandóval, a százlábúval, és egy hatalmas robottal, Silóval. Ők győzik meg Tömpét, hogy menjen vissza Kupolavárosba, és keresse meg a választ a kérdéseire. Miért jut több fény a RoboTestvéreknek, és hova tűnnek esténként? Honnét tud mindenről MédiAtya? Mi történt a RoboTeremtőkkel? A kérdések megválaszolásán túl még egy feladata van Tömpének: meg kell akadályoznia, hogy az Orb rossz kezekbe kerüljön.
46. Sara Pennypacker: Pax (Könyvmolyképző, 2017)
„‒ Külön, mégis együtt. Elválaszthatatlanul. Szóval... néhány napja biztosan tudtam, hogy Pax evett. Éreztem. Múlt éjjel megláttam a holdat, és tudtam, Pax is épp azt nézi, ugyanakkor. Gondolod, ha érzem, hogy Pax él, úgy is van?
‒ Igen."

Pax és Peter azóta elválaszthatatlanok, hogy a fiú magához vette az elárvult kisrókát. Ám egy nap megtörténik az elképzelhetetlen: Peter apja bevonul a hadseregbe, és rákényszeríti a fiát, hogy szabadon eressze Paxot.

Nagyapjánál, otthonától háromszáz mérföldnyire Peter rádöbben, hogy az ő helye nem ott van - hanem Pax mellett. Az egyre közeledő frontra fittyet hányva felkerekedik, hogy újra együtt lehessen barátjával. Hajtja a szeretet, a ragaszkodás és a keserűség.

Eközben Pax, míg kitartóan várja, hogy kis gazdája visszatérjen, maga is kalandokba keveredik, és felfedezi a világot.

Szívbe markoló története barátságról, hűségről és arról, hogyan találjuk meg helyünket a világban.
47. L. M. Montgomery: Anne otthonra talál (Anne-sorozat) (Könyvmolyképző Kiadó, 2018)
Az ​Anne történetéből készült filmsorozat olyan sikeres, hogy a tévécsatornák újra és újra műsorukra tűzik. Az olvasók pedig újra és újra kezükbe veszik ezt a megragadó kötetet.
Marilla és Mathew, az idős testvérpár elhatározza, hogy örökbe fogadnak egy árvát, hogy segítsen nekik a ház körüli teendők ellátásában. A vonattal azonban a kért jókötésű fiú helyett legnagyobb megrökönyödésükre egy vézna, répavörös hajú kislány érekzik, akinek ráadásul be nem áll a szája. Első gondolatuk, hogy másnap visszaküldik a gyermeket az árvaházba, ám Anne úgy határoz, hogy maradni akar, hiszen a szigeten „oly tág tere nylíik a képzeletnek".
Kezdeti vonakodásuk dacára Marilla és bátyja hamarosan már el sem tudják képzelni életüket a bátor, életteli, fantáziadús és zavarba ejtően őszinte kislány nélkül. Anne érkezése olyan gyökeres változásokat hoz életükben, amilyenekről még csak nem is álmodtak.
A vörös hajú árva könnyes-vidám története világszerte rabul ejtette az olvasókat. Lucy Maud Montgomery életműsorozatának feledhetetlen darabja.
48. Matthew Dicks: Egy képzeletbeli barát naplója (Kolibri, 2012) A nevem Budo.
49. David Almond: Skellig (Pongrác Kiadó) Öt éve vagyok életben. Öt év nagyon hosszú idő valakinek, aki olyan, mint én. 50. David Almond: Csókás nyár (Pongrác Kiadó, 2008)
A nevemet Maxtől kaptam. Ő az egyetlen ember, aki lát engem. 51. Ali Benjamin: Suzy és a medúzák (Libri Kiadó, 2017)
52. Sara Barnard: Törékeny barátság (Tilos az Á Könyvek, 2018) Azt tudom, amit Max tud, de néha nála többet is. Tudom, hogy Max veszélyben van.
És azt is tudom, hogy én vagyok az egyetlen, aki megmentheti őt. 53. Delphine de Vigan: No és én (Könyvmolyképző, 2011)
Szívfacsaró és szívmelengető könyv kamaszoknak és felnőtteknek a szeretetről, a hűségről és a képzelet erejéről - gyönyörű történet mindazoknak, akiknek volt már igaz barátja...akár valós, akár képzeletbeli.

Amikor a költözés és kishúga betegsége felborítja Michael életét, a fiú hirtelen magányos és bizonytalan lesz.
Aztán egy vasárnap délután belopózik a romos garázsba, és valami varázslatosan különlegeset talál. Egy fura lényt, akinek szüksége van Michaelra, hogy életben maradhasson. Mina, a szomszéd kislány segítségével Michael meggyógyítja Skelliget, és a gyerekek élete örökre megváltozik.

Pedig ez is csak úgy indult, mint bármelyik észak-angliai nyár. Az idő csodaszép. A tizennégy éves Liam számára most kezdődik a szünet. De azon a napon, amikor barátjával, Max-szel követni kezd egy hangosan csattogó csókát, a fiú élete visszafordíthatatlanul megváltozik...

Egy elhagyatott épület előtt egy gondosan takaróba bugyolált kisbaba fekszik. Az
anyja elhagyta... És ezzel kezdetét veszi a csókás nyár.
A nyár, amikor a barátságok megmérettetnek.
A nyár, amikor a jó és a rossz közötti határ elmosódni látszik.
A nyár, amelyet Liam sosem fog elfelejteni!
Stefanie Höfler: Velem nem lehet járni (Tilos az Á Könyvek, 2019)
Suzy ​mindig is többet tudott a világról, mint mások. Ismeri a hangyák alvási ritmusát. Tudja, hogy évente 150 millió medúzacsípés történik. Tudja, hogy egy átlagos általános iskolásnak 20 milliárd közös atomja van Shakespeare-rel. De azt sehogyan sem képes felfogni, hogyan lehetett ilyen rövid élete a barátnőjének, Frannynek... és miért pont akkor lett vége, amikor Suzy azt a szörnyű dolgot tette vele.
Suzy elkezd elméleteket gyártani, megvizsgálja a tényeket, és felkeresi a megfelelő szakembereket. Mindeközben csak reméli, hogy kutatása végén meg tud bocsátani saját magának... Ha sikerül bebizonyítania, hogy a rejtélyes medúzacsípés tehet mindenről, akkor talán megszabadulhat a gyásztól és bűntudattól.

"Listát készítettem gondolatban, mit fogok elérni
a következő születésnapomig.
o Lesz egy pasim. Igazi.
o Elvesztem a szüzességemet.
o Életre Szóló Élményben lesz részem.
A következő évben ezekből csak egyet értem el.
És nem azt, amire számítottam."

Caddy és Rosie gyerekkoruk óta legjobb barátnők -
ám jön egy új lány, Suzanne. A gyönyörű, titokzatos, vagány és laza Suzanne... Vagy ez csak a látszat?
Suzanne megjelenésével minden megváltozik. Caddynek valóban életre szóló élményben lesz része - lesz egy barátja, lesz valakije, akire neki is szüksége van, és akinek szüksége van rá.

„Teljes szívemből hiszem, hogy minden veszekedés, félreértés, örök harag és zokogás ellenére a legtöbb, amit nyújthatsz bárkinek, hogy a barátja vagy."

Lou ​tizenhárom éves, látszólag mindene van, szülei, szobája, számítógépe.
Lou intellektuálisan koraérett, két osztállyal előrébb jár, mint kortársai. Lou álmodozó, nehezére esik megszólalni mások elôtt, és a cipőfűzője is mindig lóg.

No tizennyolc éves, senkije és semmije nincs, csak egy zötyögős kerekes bőröndje.
No bizalmatlan, vad, keserű.
No az utcán él. Hajléktalan.

Lucas tizenhét éves, az osztályban túlkoros, már kétszer bukott.
Lucas vagány, pimasz, szép, minden lány odavan érte.
Lucas egyedül lakik egy ötszobás, fényűző párizsi lakásban.
Három különböző módon magára hagyott fiatal, akinek a sorsa összekapcsolódik.

Szembeszállhat-e három tizenéves a világgal, a társadalmi realitásokkal?
Vagy minden próbálkozás hiábavaló, úgyis mindig a könyörtelen valóságé az utolsó szó?
Delphine de Vigan ezért a könyvéért számos elismerésben részesült, sőt a legrangosabb francia irodalmi kitüntetésre, a Goncourt-díjra is jelölték.

Néha csak azon az egyetlen másodpercen múlik minden...

Niko elég dagi, nem találja a helyét a kortársai között, és gyakran párhuzamos valóságokba képzeli magát. De amikor a szép és népszerű Serát egy másik fiú fogdossa, pontosan tudja, mit kell tennie, és megmenti a lányt.
Sera ezek után táncra kéri Nikót az osztálykiránduláson, ami egyszerre őrült és izgalmas - mint minden, ami a következő pár nap alatt történik.
Talán a kaland egy barátság kezdete két teljesen különböző ember között, akik a döntő pillanatban mégis bátran átugorják saját árnyékukat.

A könyv elnyerte a DIE ZEIT Év Ifjúsági- és Gyerekkönyve díját 2018-ban, és jelölték a Német Ifjúsági Könyvdíjra, amelynek ötös rövidlistáján is szerepelt.

Szívesen csatlakoznál az Égigérő mára 7000 tagot számláló "Neveljünk olvasókat!" csoportjához? Szülőként, pedagógusként, gyerekekkel vagy könyvekkel foglalkozó szakemberként, irodalomrajongóként érdekel a gyerek-, és ifjúsági irodalom, a mesélés, az olvasóvá nevelés? Csak egy kattintás a képre, 3 kérdés megválaszolása és már nyitom is a kaput!

# data[].attributes.attachment_link.title
Ezekre a könyvekre van szükségetek ha félénk, zárkózott vagy beilleszkedési gondokkal küzd a gyereketek

# data[].attributes.attachment_link.description
Az Égigérő 2012-es indulásakor rajzpályázatot hirdettünk kisiskolásoknak. A pályázat első helyezettje egy akkor másodikos kislány volt, aki a Lenka című könyvet kapta tőlünk jutalmul. Arra már nem emlékszem, hogy hogyan döntöttünk a nyereménykönyveket illetően de arra gyanakszom, hogy szerepe lehetett benne Szegedi Katalin csodálatos illusztrációinak, mintegy inspiráció gyanánt a kis művésznek.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sokat halljuk, hogy az Y, Z, A betűkkel jelölt korosztályok mennyire másfélék: bizonyos képességeik alul-, mások túlfejlettek, másként érzékelik a világot. Különösen az oktatási rendszerben szembeötlő, hogy tele vannak eltérésekkel, másságokkal, ilyen-olyan zavarokkal. Miből adódnak ezek, kérdeztük Gyarmathy Éva pszichológust, az MTA Kognitív Idegtudományi Intézetének tudományos főmunkatársát, a magyarországi Diszlexia Központ alapítóját.
Nehéz azt mondani, hogy globálisan másfélék a mai gyerekek, mint a régiek voltak, hiszen vannak kiugróan tehetségesek, és rengetegen képesek még ennek a konzervatív iskolarendszernek a keretei közt is jól működni. Akkor tehát mi a baj?
Elsősorban épp ez, hogy egymástól is nagyon különböznek. Az oktatási rendszer ezt nem tudja kezelni, hiszen a hagyományos iskolában mindenki egyformán kell, hogy haladjon. A különbözőségek oka az, hogy az idegrendszer érését a környezet befolyásolja, így gyakori a kiemelkedően gyors fejlődés, másoknál viszont komoly hiányosságok mutatkoznak. A nagyon okos gyerekekkel sem tud mit kezdeni az iskola, de a hiányosságok még több bajt okoznak. A gyerekek túl sokat ülnek, a tudás legnagyobb részét passzívan sajátítják el. Amikor a sebészek panaszkodnak, hogy a fiatal orvosjelöltek ujja nem elég ügyes, az a kézhasználat visszaszorulásával magyarázható. De ez messzebbre vezet, mint gondolnánk. Amiatt, hogy a gyerekek nem használják az ujjaikat, a világ leképezése is egyre bizonytalanabbá válik számukra, hiszen az ember nem a szemével lát, hanem a kezével. Letapogatjuk a dolgokat, és az ujjmozdulatok az agyban összekapcsolódnak a képpel, majd a mozdulati irányok arányokká, szögekké alakulnak. Minél több ilyen manipulációs lehetőség van, annál biztosabb az ujjtudatosság. Nem véletlenül nézegetik a kisbabák az ujjacskáikat, és az sem véletlen, hogy régebben a polgári családokban a kislányok kézimunkáztak és zongoráztak. Ez mind az információfeldolgozást segíti, a gondolkodási képességeket fejleszti.
Ha megfigyeljük a gyerekeket, hogyan viselkednek, leszámítva a képernyő előtt töltött időt, azt látjuk, hogy állandó mozgásban vannak, és egyszerre sok dologra figyelnek. Nem tűnnek passzívnak.
Így van, elsősorban vizuális ingerekre tudnak jól reagálni, a térben jól működnek, holisztikusan. Az emberi faj évmilliókon keresztül gyűjtögetésre, vadászatra szocializálódott, úgyhogy mondhatjuk, hogy ezek a gyerekek roppant sikeres gyűjtögető-vadászok. Csakhogy az emberiség az utóbbi pár ezer évben egy sikeresebb stratégiára állt rá: a gazdálkodásra. Ez pedig megváltoztatta az idegrendszerünket is. Hogy mi a különbség a vadászó-gyűjtögető és az állattenyésztő-földművelő tevékenységek között? Az utóbbihoz szépen időrendben, nem térben összevissza rohangálva kell működni: tervezni, előkészíteni, módszeresen, az évszakok ritmusa szerint dolgozni, kapálni a sorokat, kivárni, míg megnő a kis bárány, nem levágni idő előtt, a terményt tartalékolni, rendezni, stb. Tehát csupa olyan képesség kell a módszeres munkavégzéshez, amilyen az iskolaérettséghez is. Aki erre rá tud állni, az lehet sikeres. Az iskolában minden tevékenység ezt a célt szolgálja, nem véletlenül hívják az írást betűvetésnek.
És miért nem megy ez sokaknak mostanában?
A gyerekek idegrendszerét rendkívül sok hatás éri. Van, amit tudunk kontrollálni, van, amit nem. A szülők is ki vannak téve ezeknek a hatásoknak, de mivel egy másik kultúrában szocializálódtak, nem igazán értik, hogy mi okozza a gyereknél a problémákat. Be kell vonódni, meg kell ismerni a gyerekek tevékenységeit. A szülők sokszor csak azt látják, hogy a gyerekek nyomkodják a gombokat, és elvesznek az információrengetegben.
Ideális esetben a körülményeket a szülő tudja befolyásolni: például, ha megengedhetem magamnak, hogy alapítványi óvodába, iskolába adjam a gyerekemet, akkor ezzel valamennyire meghatároztam, hogy milyen közeg vegye körül.
Igen, részben, de ettől még körülveszi őt sok minden, amikről nem is gondoljuk, hogy milyen erősen befolyásolhatják. El kell fogadni, hogy pusztán attól, hogy ebben a világban él, már nem úgy fog működni az agya, mint a miénk. A sok inger hatása nem attól függ, hogy én bekapcsolom-e az internetet vagy nem. Manapság a gyerekek százféle labdából választhatnak, míg régen volt piros meg kék. Már azt is hatalmas feladat eldönteni, hogy milyen kenyeret vegyünk. A környezeti ingerek annyifélék, hogy szinte alig tudjuk átlátni. A gyereket elérik a vegyi anyagok, zaj- és fényszennyezés, sugárzások, akármilyen iskolába is jár. Még ha az iskolát meg is tudom választani, a gyerek nem egy az egyben annak a szellemiségét fogja átvenni. Sokkal inkább a társai szubkultúrája fogja meghatározni a fejlődését - ez az, amit nagyon meg kellene ismerni. Ha azt látjuk, hogy olyan környezetben van, amelyről azt gondoljuk, hogy nem segíti a fejlődésben, akkor nem a környezetet kell elutasítani, hanem segíteni kell a gyereket, hogy az értékeinket átvegye.
És ha én szülőként mindezt tudatosítottam, mit tegyek?
Legelsősorban az irányító funkciók, az előregondolkodás és a kritikai gondolkodás képessége szükséges ahhoz, hogy a világban el tudjunk igazodni, és problémákat tudjunk megoldani. Nagy kihívás, hogy ezt folyton változó szituációkban kell tennünk, ha sikeresek akarunk lenni. Vannak olyan kulturális eszközeink, amelyek mindig is segítették az idegrendszer harmóniáját: a mozgás, a művészetek és a stratégiai játékok - ebbe beleértem az online játékokat is, bár a valódi eszközök sokkal hatásosabbak. A mozgások alapozzák meg az idegrendszer harmonikus működését és a precíziós információfeldolgozást, az egészen finom mozgásoktól - amilyen például a színezés, hajtogatás - a táblás játékokig, amelyekben az irányváltoztatást, térbeli viszonyokat is gyakorolhatják a gyerekek. Ezek a mozgások mind a gondolkodást segítik. A művészetekben is jelen van minden olyan mozgásforma, amely fejleszti a gyerek irányító működéseit. Ehhez még társulnak egyéb jó hatásai is, amelyek segítik, hogy az érzéseit, gondolatait formába tudja önteni. A táblás stratégiai játékok fontos előnye az online játékokkal szemben az, hogy fizikailag is meg kell fogni, és odébb kell tenni a figurákat, és hogy legalább ketten játsszák. Az online játékokban is megvan az előregondolkodás, tervezés, át kell látni algoritmusokat, egymásutániságokat, fejleszti a kapcsolatok felismerésének, a tervezés-kivitelezés összehangolásának képességét. Ez a három kulturális eszköz együttesen és külön-külön is sokat tud abban segíteni, hogy a gyerekek idegrendszere harmonikusan fejlődjön, és ellensúlyozza a környezet által kiváltott stresszt.
Meglep, hogy az online játékokat is javasolta, hiszen egy bizonyos életkor alatt ezek könnyen függőséget válthatnak ki.
Hangsúlyozom, hogy ezt nem fő ajánlatként mondtam, hanem jobb híján. Az e-sport komoly, a sakkal vetekedő szintű gondolkodásfejlesztést jelent, leszámítva azt, hogy nincs benne valódi mozgásos élmény. Még. Nagy előnye, hogy háromdimenziós, miközben nyilván vannak negatív velejárói is. Érdemes odafigyelni a gyerekre, hogy miket szeret csinálni, hogy arra építve próbáljuk bevinni a szükséges fejlesztést. Ami a képernyő előtt töltött túl sok időt illeti, fordítva ülünk a lovon, ha csak ezt hajtogatjuk, és nem tudjuk onnan valódi élményeket ajánlva kimozdítani. Az nem ajánlat, hogy „ne ezt csináld, fiam, hanem a leckédet!" Értem én, hogy nem ér rá a szülő. De akkor törődjön bele, hogy a gyerek az online stratégiai játékokon fog felnőni. Az értő odafigyelésénél, a közös mozgásos, művészeti programoknál - legyen az bármi - a gyerek számára nincs fontosabb. Ha a család eljár, mondjuk, rendszeresen tájékozódási futásra, táncolni, rabló römit játszik, vagy valamilyen művészeti tevékenységet végez, legyen az zene, hajtogatás, kerámiázás, színjátszás - az élmény a gyereknek és a szülőnek is. Ha be tud-, és akar vonódni a szülő, akkor ő fogja szocializálni a gyereket. Ha nem, akkor az a környezet, amelyben a legtöbb aktív időt tölti a gyerek. Ha ez az iskola, akkor az iskola értékeit fogja átvenni. De nem az oktatás részére gondolok, hanem a szubkultúrára, vagyis a többi gyerek értékrendjét fogja átvenni. A kulturális tevékenységekben hatalmas lehetőséget látok arra, hogy az elfoglalt szülők helyett valóban élményt adó közeget találjon a gyerek.
Ha elmarad a fejlesztés, és már úgynevezett sajátos nevelési igényű (SNI) lesz a gyerek, akkor gyakran előfordul, hogy az iskola nem képes fejlesztőpedagógust biztosítani. A szülő miként tudja a maga eszközeivel menedzselni a fejlesztését?
Azok vannak gondban, akik nem tudják alternatív megoldásokkal segíteni a gyerekeiket, mert nincsenek hozzá forrásaik. Leginkább a középosztályt érinti ez a probléma, amelyik még el tudja látni a gyereket, ki tudja fizetni a számláját, de ha bármi felmerül, akár az, hogy a gyerek tehetséges, akár az, hogy hiányosságai vannak, azzal már nem tud mit kezdeni. Nem nagyon marad más, mint az, hogy találni kell otthoni fejlesztési lehetőségeket. Ez nem azt jelenti, hogy a szülő tanuljon együtt a gyerekkel. Helyette inkább az eddig felsorolt közös tevékenységeket kellene sokkal intenzívebben folytatni. A hangszeres zenetanulás az egyik olyan tevékenység, amely a legjobban fejleszti az idegrendszert. Nemcsak az ujjakat mozgatja, hanem a kontrollfunkciókat, az irányítóképességeket is, nem véletlenül használják terápiás célokra is. Ha a szülő játszik valamilyen hangszeren, akkor a legjobb, amit tehet, ha minél többet muzsikálnak otthon együtt. Vannak más - közösen végezhető - fejlesztőjátékok is. Ilyen például Polgár Judit Sakkpalota képességfejlesztő oktatási módszere, amely nem sakkozni tanít, hanem a sakk segítségével igyekszik pótolni a digitális korban fellépő gondolkodásfejlődési hiányosságokat. A tanulási zavarok kezelésében felhasználja azt a kulturális eszközt, amely ebben az egyik leghatékonyabb: a stratégiai játékot. Ez azért különösen jó, mert a gyerek nem fejlesztésként érzékeli, hanem játszik. A figyelemzavaros gyereknek memóriajátékokkal, egyensúlyfejlesztő játékokkal lehet segíteni, a rendszeres mozgatás, a finommotorika gyakoroltatása mellett. Vannak alapítványok is, amelyeknél viszonylag megfizethető áron elérhető a szükséges fejlesztés. Persze nem mindegy, mennyire súlyos a probléma. Ha tényleg SNI-ről beszélünk, akkor mindenképpen szükség van speciális ellátásra. Ha csak enyhe formában tanulási, illetve viselkedési zavar merül föl, akkor elég jól lehet ezeket az említett kulturális eszközöket használni.

12 kép

Forrás: Gyarmathy Éva

"A figyelemzavaros gyereknek memóriajátékokkal, egyensúlyfejlesztő játékokkal lehet segíteni, a rendszeres mozgatás, a finommotorika gyakoroltatása mellett."

Tehát ha a gyerekem matekból épp hogy csak veszi az akadályt, akkor ne matektanárt fogadjak mellé, aki korrepetálja, hanem, mondjuk, vigyem el zenét tanulni?
Először fejlesztéshez értő szakemberhez érdemes elvinni, mert tudni kell, hogy pontosan mi az oka, miért nem megy neki a matek. Az is lehet, hogy rosszul tanítják, az is lehet, hogy szorong, felmerülhet komolyabb diszkalkulia gyanúja, amikor bizonytalan a mennyiség- vagy a számfogalom. Az is lehet, hogy csak az irányok és az arányok kavarodtak össze a fejében. Sajnos nem minden szakember kellően felkészült, inkább csak a gyerek tesztelésével foglalkozik, és nem a gyerek megismerésével. Jó, ha bevonja a szülőt és a családot a gyerekkel való munkába, de ez nem jelentheti azt, hogy átadja a feladatot. Aki viszont a szakember munkáját nem tudja megfizetni, az kénytelen maga foglalkozni a gyerekkel.
Csak hát a szülőnek nem az a dolga, hogy matekozzon a gyerekkel.
Nagyon nem. Ezért is mondom, hogy bármilyen fejlesztő tevékenység a szülő részéről inkább csak játék legyen, és közös tevékenység, ne csináljunk magunkból tanárt, fejlesztőpedagógust, pszichológust.
Akkor sem, ha különben a gyerek nem kap semmilyen fejlesztést? Egy zárt csoportban olvastam a közösségi oldalon, ahol SNI-s gyerekek szülei cserélnek tapasztalatot, hogy van, aki pályát változtatott, kitanulta a gyógypedagógusi szakmát, csak azért, hogy a saját gyerekén tudjon segíteni.
Meg tudom érteni, és semmiképp sem ítélem el, hiszen ő legalább szakmailag jól csinálja. De azért az egy nagyon más funkció, amelyben mindenképpen sérül az anya-gyerek kapcsolat. Persze inkább sérüljön, mint hogy a gyerek ne kapjon ellátást.
Visszatérve az idegrendszeri változásokra, tényként kezelhetjük, hogy a gyerekek így reagálnak az ingergazdag környezet kihívásaira - voltaképp adaptív módon? Ez azt jelenti, hogy új típusú gyerekek születnek, akik már másfajta idegrendszerrel rendelkeznek, mint mi?
Igen, másfajta környezetben másmilyenné válik az idegrendszer, hiszen azt a környezet formálja. Ez a lényege a nevelésnek is egyébként, formálni a gyerekek idegrendszerét.
Ez így van jól, vagy ez probléma, és valamilyen módon ellensúlyozni kellene ezeket a hatásokat?
Nem azon kell gondolkodnunk, hogy ez jó vagy rossz. Ez a helyzet, és ennek vannak előnyei és hátrányai. Sok előny is származik abból, hogy a gyerekek gyorsabban dolgozzák fel az információkat, pillanatok alatt döntenek, sok információt tudnak kezelni. Az viszont gond, hogy végső soron mégsem tudnak jól problémát megoldani, hiszen ahhoz az kellene, hogy fókuszálják a figyelmüket egy adott helyzetben, módszeresen gondolkodjanak, lássanak pár lépéssel előre, szép egyenletesen haladjanak a döntéseik mentén, és végre is hajtsák a feladatokat. Próbálkozik ilyen jellegű fejlesztéssel az iskola is, de valami olyan atavisztikus rendszerben, amelyben a gyerek ezekkel nem tud mit kezdeni, tehát nem eredményes. Ráadásul, mivel nagyon különbözőek a gyerekek, nincs egyféle módszer: egyiknek ebből kell több, a másiknak abból. Ezt kellene kezelnie az iskolának is, de ezt jelenleg paradox módon a szülő jobban meg tudja tenni.
Megint csak ott tartunk, hogy hol van erre ideje?
Hát igen, és az igazi kizsákmányolás az, hogy ez a szempont már szinte föl sem merül, holott ez arról szól, hogy a jövő nemzedéke hogyan fog felnőni. A gyerekvállalással az is együtt jár, hogy bizonyos dolgokról le kellene mondanunk az ő érdekükben, és rájuk koncentrálni. Erre akkor is érdemes gondolni, amikor a karácsonyi ajándékokat keresgéljük, hogy a gyereknek nincs jobb ajándék a közös időtöltésnél. Ez sokkal fontosabb bármilyen drága kütyünél, kivéve, ha abból is olyat választunk, amibe bevonódhat az egész család, és nem hagyjuk magára vele a gyereket.
Sok szülő úgy gondolja, azért kell nagyon sokat dolgoznia, hogy minél többet tudjon megfizethető szolgáltatásokra költeni a gyerek érdekében: különórára, bébiszitterre, fejlesztésekre, később külföldi egyetemre.
Nincs ezzel semmi baj, ez döntés kérdése. Így a gyerek megkapja mindazt a fejlesztést, amitől sokkal hatékonyabban tud létezni a világban, viszont a szülő kiadta a kezéből a gyerek szocializálását. A saját értékrendjét ugyanis akkor tudja átadni, ha ő van a gyerekkel. Ezeket a döntéseket mindenkinek magának kell meghoznia aszerint, hogy neki mi fontos. Mindegyik lehet jó, kivéve az, ha teljes egészében az iskolára bízzuk, hogy nevelje a gyereket, otthon pedig a házi feladattal nyúzzuk.
Tehát nincs jó és rossz döntés, a lényeg, hogy legyünk tudatában a döntéseink következményeivel?
Igen. Úgy gondolom, a szakembernek nem az a feladata, hogy elijessze a szülőket, hanem, hogy vázolja pro és kontra, mi mivel jár. Lehet utálni ezt a világot, de amíg nem lehetséges az időutazás, addig nem lehet visszamenni benne. Egy folyamatosan változó világban sokkal nehezebb egy olyan szülőnek, aki önmagát sem tudja hova tenni, a saját választásaiban is bizonytalan, ráadásul lelkiismeretes, és nyomja a gyerekért érzett felelősség. Nagy feladat ma szülőnek lenni.

Címlapfotó forrása: Gyarmathy Éva

# data[].attributes.attachment_link.title
Hogyan tudjuk segíteni a gyerekeket abban a változó világban, amelyet magunk sem értünk?

# data[].attributes.attachment_link.description
Sokat halljuk, hogy az Y, Z, A betűkkel jelölt korosztályok mennyire másfélék: bizonyos képességeik alul-, mások túlfejlettek, másként érzékelik a világot. Különösen az oktatási rendszerben szembeötlő, hogy tele vannak eltérésekkel, másságokkal, ilyen-olyan zavarokkal. Miből adódnak ezek, kérdeztük Gyarmathy Éva pszichológust, az MTA Kognitív Idegtudományi Intézetének tudományos főmunkatársát, a magyarországi Diszlexia Központ alapítóját.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A most felnövő generációk (a Z- és az Alfa-generáció) beleszületett a digitális világba és ott is szocializálódnak, őket szoktuk digitális bennszülötteknek nevezni. Szüleikkel és nagyszüleikkel ellentétben nem tesznek különbséget az online (digitális) és az offline (valós) világ között, nekik ez a szétválasztás értelmezhetetlen. Számukra az érintőképernyő, az okostelefon és az internet ugyanolyan magától értetődő és az élet része, mint a mosogatógép vagy az autó. Amíg szüleik döcögve állnak át az e-naplóra, nekik a szemük se rebben, legfeljebb azt nem értik, hogy ezek mellett mi értelme van még mindig a papír alapú Tájékoztató füzetnek (leánykori nevén Ellenőrzőnek).

Szülői digitális dilemmák

Szülőként kettős nyomás alatt vagyunk: tudjuk, hogy a digitális fejlődést megállítani nem lehet, a gyerekeinket egy olyan jövőre (egy olyan életre) kell felkészíteni, amelyben a digitális eszközök és technológiák meghatározó szerepet fognak betölteni, ugyanakkor aggódunk is, hiszen sok esetben nem látjuk, egy-egy lépésünk hova vezethet, milyen buktatók jelentkezhetnek. Érezzük (vagy sejtjük) az internetben rejlő lehetőségeket, de annyira nagy és szerteágazó, hogy bizonytalanok vagyunk abban, az előnyök mellett felismerjük-e a veszélyét és a kockázatát.

Persze, az emberiség története során a fejlődés, a változás mindig új kihívások elé állította a szülőket, szakmák haltak ki és keletkeztek újak, de soha ilyen gyors még nem volt a technológiai változás és nem okozott ilyen jelentős szakadékot szülők és gyerekek között. Olykor talán már azt is érezzük, hogy nem mi tanítjuk a gyerekeinket, hanem a gyerekeink tanítanak minket az újdonságok használatára. (Meg egy rakat új kifejezésre, szófordulatra.) Mi talán már nem is töltenénk le egy újabb appot, nem regisztrálnánk egy újabb közösségi oldalra, de ha részesei akarunk lenni a gyerekeink életének, akkor követni kell őket. Ám, ha ők diktálják a tempót, hogyan tudunk felelős szülők lenni? Hogyan tudjuk nevelni, terelgetni, megvédeni őket? Hogyan tudjuk számukra azokat az élettapasztalatokat átadni, amelyek az online világban ugyanúgy érvényesek, mint a való világban?

Milyen digitális család vagytok?

Szülőként hamar megtanuljuk, hogy tökéletes szülőnek lenni lehetetlen, persze ettől függetlenül szeretnénk jó szülők (vagy „elég jó" szülők) lenni. Digitális bennszülött gyerekeink támogató és okos digitális szüleinek lenni. De hol tartunk most? A gyerek szerint túl szigorúak vagyunk, a tanító néni szerint túl engedékenyek. Néha azt érezzük, hogy lehetnénk következetesebbek és felkészültebbek, máskor pedig teljesen képben vagyuk arról, amiről a gyerek vagy éppen egy szakértő mesél.

A Milyen digitális család vagytok? kvíz kitöltésével megtudhatod, milyen digitális szülő vagy, melyek az erősségeid és melyek azok a területek, amelyeket még fejleszteni érdemes. Attól függően, hogy milyen digitális szülőtípusba tartozol, személyre szabott tippekkel, cikkekkel segítünk abban, hogy jobban megismerd, kellő mértékben szabályozni és támogatni tudd a gyereked digitális életét, és így a gyereked egyszerre élvezze a digitális fejlődés előnyeit, ám közben biztonságban is legyen.
Kattints és derítsd ki, milyen digitális szülő vagy!

# data[].attributes.attachment_link.description
A most felnövő generációk (a Z- és az Alfa-generáció) beleszületett a digitális világba és ott is szocializálódnak, őket szoktuk digitális bennszülötteknek nevezni. Szüleikkel és nagyszüleikkel ellentétben nem tesznek különbséget az online (digitális) és az offline (valós) világ között, nekik ez a szétválasztás értelmezhetetlen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ma Magyarországon hat generáció éli életét. Korábban soha sem volt még ilyen, hogy ennyi generáció élt volna együtt a családban, a munkahelyen és a társadalomban. Ráadásul úgy, hogy napjainkban a generációs szakadék túlmutat a „szokásos" idős-fiatal ellentéten, ez most az offline-online ellentét is egyben. Steigervald Krisztián generációkutatóval arról beszélgettünk, mi jellemzi a napjainkban együtt élő generációkat, hogy jobban megérthessük a fiatalokat és az időseket is.

Egyszerű általánosítás, hogy a generációk alapvetően mást kedvelnek, máshogy élnek, mások a tulajdonságaik, de ez nem teljesen igaz, hiszen az egyik generáció követi a másikat, vannak közös tapasztalatok, együtt megélt évtizedek, azonos ismerősök és kollektív problémák. A különbség abból fakad, ahogy ezekre a generációk reagálnak.

A legidősebbek közül néhányan megtanulták a számítógép és a közösségi média használatát. Miért idegenkednek mégis az online világtól?

Steigervald Krisztián: A Veteránok többsége nem érti a mai világot. Életük nagy részét a szocializmus határozta meg, amit egy vagy két világháború még tovább fertőzött. Szüleik tele voltak fájdalommal, tragédiával és keserűséggel, ami nyílván nyomot hagyott ezen a generáción is. Nem vágytak másra, mint nyugalomra, békére és családi harmóniára. Ahogy a korábbi generációknak, úgy számukra is a mikrocsalád a központi közösségi forrása. Ráadásul a család összetartó erejét hangoztatta a társadalom is, így az egyén számára is megkérdőjelezhetetlen a család fontossága. A mai kor nagyszülei nem is értik, hogy a gyerekeik vagy éppen unokáik hova rohannak egész nap, miért váltogatják a munkahelyeiket évről-évre, miért nem lehet leülni a vasárnapi ebédhez beszélgetni és miért nem lehet letenni a kütyüket. Gyakran úgy érzik, hogy a világ nem jó irányba megy.

Jelenleg 6 generáció él együtt Magyarországon.

1945 előtt született Építők vagy Veterán generáció

1945-1964 között született Baby Boomerek

1965-1979 között született X-generáció

1980-1994 között született Y-generáció

1995-2009 között született Z-generáció és a

2010 után született Alfa-generáció

A következő generáció megértőbb?

Steigervald Krisztián: A Baby boomer generáció a szüleinél (és még a gyerekeiknél is) nyugodtabb társadalmi-gazdasági helyzetbe csöppent. Számura kiszámítható volt minden: a munkaidő eleje és vége, kis túlzással mindenki ismert mindenkit és a kollégák beszélgettek egymással. Az egyre lazuló szocialista rendszerben viszonylag szabadon tudtak élni, és még a vasfüggöny se tudta előlük elzárni a világban történő radikális változásokat. Talán ez az utolsó generáció, amelynél a hierarchia határozza meg a működési elveket.

Az ötvenes évek nyomora után lassanként elindult a fellendülés, elkezdődött a „szocialista fogyasztói társadalom". A családok beszélgetés helyett a TV elé ültek, igaz hétfőnként, az adásszünet miatt, a gyerekeknek még előkerült a diavetítő. Megjelentek a mosógépek, a hűtők, az autók. Egyre több minden segítette a generáció életét, és ha valaki elfogadta a rendszert, egyfajta biztos, kiszámítható életet vizionálhatott magának.

Mindez a biztonság egy csapásra szertefoszlott a rendszerváltással: a Baby boomerek egy olyan világban találták magukat, amire a többség nem készült fel. A világ tovább tágult: nem csak minden nap volt adás a televízióban, de egyre több csatorna is lett. Ez a generáció pedig hajtott és gürizett, hogy megfeleljen a kor vélt vagy sugallt, nyugati elvárásainak. A gyerekek pedig azt látták, hogy ugyan a szülő mindent megtesz értük, csak általában nincsenek otthon, ha pedig mégis, akkor egy szorongó, feszült, bizonytalan apa és anya próbált valamilyen hangulatot varázsolni a TV előtt ülő család számára.

És sokszor az unokáikkal próbálják átélni, ami a gyerekeikkel kimaradt, de közben eltelt 30-40 év és a gyerekek már nem ugyanolyanok. Nem tévét akarnak nézni, hanem kütyüzni.

Steigervald Krisztián: Az idősebb generációk számára élesen elkülönül az online (ha ismerik azt egyáltalán) és az offline világ, és el se tudják képzelni, hogy gyerekeik számára csak egy világ létezik, amiben ez a kettő egyesül. Hogy lehet valakinek olyan barátja, akivel még soha nem találkozott személyesen? Ez felfoghatatlan számukra, miközben az unokánál az igenis egy barát.

A Baby boomereknél fiatalabb X- és Y-generáció viszont aktív szülői státuszban van. Ők hogyan boldogulnak a digitális világgal?

Steigervald Krisztián: Szüleik hajszoltságából és keserűségéből az öntudatos, lázadó X-generáció nem kért. Gyerekként azt látták, hogy a munka és a pénz miatt szétesnek a családok, ugyanakkor sikereket csak nagy ritkán érnek el az a szülők. Szembefordultak ezzel a mintával. Látták, érezték, hogy a siker kulcsa a tudás, a kapcsolatok és a gyors reagálás. Ezért a folyamat felgyorsult: a családi közösség fontosságát - ahogy a szüleiknél is-, felülírták a fogyasztói társadalom elvárásai. Ez a generáció a digitális fejlődéssel „nőtt fel" és beletanult az új világba. A nyelvtudást, a gyakorlati hozzáállást és a rugalmasabb munkaterhelést ugyanakkor még a korábban tanult hierarchikus rendszer járta át. Amíg a szülők ismerték a fizetett túlóra fogalmát, az X-esek a korlátlan munkaidőt tartották (és tartják) "normálisnak" - hiszen ez kellett a karrierhez, az elismeréshez. Az előrejutás a rendszerváltás után nagyon gyorsan is ment, az X-esek ezzel a hozzáállással és friss tudásukkal valósággal letaszították a vezető pozíciókról a Veteránokat és a Baby bommereket. Számukra az jelentetett akadályt, hogy a szamárlétra idővel bedugult. A munkahelyi kultúra és így az élet szerves része lett az a szorongás, éppen az, ami elől az X generáció menekült, mert ez a generáció gyerekekkora óta úgy érzi, egyedül maradt. Korán adták őket bölcsibe, iskola után az udvaron, vagy az utcán „kulcsosgyerekként" nőttek fel, mert apa és anya is dolgozott. Ennek megfelelően tele vannak kétségekkel és bizonyítási vággyal. A X-esek elkezdtek elszigetelődni az életüket átszövő rendszerekkel szemben, közben pedig más irányba nyitottak. Önmagukkal kezdtek el foglalkozni, az élet értelmével, saját maguk megtalálásával. Befelé fordultak. És a folyamat jelentősen meggyorsította a következő generációk változását.

Amit az idősebb generációk magányosságnak látnak, tulajdonképpen újfajta világkép?

Steigervald Krisztián: Az Y-generációt a közösségekből kivonuló generációnak is nevezzük. Ezt persze az idősebb generációk az internet és a kütyük számlájára írják, de az Y-generáció beszűkülésében (ami egy másik megközelítésben a globalizáció kiszélesedése) több generációs „összefogás" játszott szerepet. Az Y-generáció a fogyasztói társadalom gyermeke lett, és meglépte mindazt, amire az X csak vágyott. Pontosan tudják, hogy ez az új világ miről szól, hogy mit vár el tőlük a társadalom, mi a siker és a boldogság alapja. Nem állnak értetlenül az elvárások előtt, sőt saját elvárásaikat építették fel: ők már nem akarnak a hét minden napján készenlétben állni, hiszen akkor nem tudnának foglalkozni saját magukkal. Ehelyett bármikor munkahelyet váltanak, még akkor is, ha tisztában vannak vele, nem biztos, hogy egyhamar találnak állást, vagy saját vállalkozást hoznak létre. Nem értik a poroszos, információ-hiányos vezetést. Nem foglalkoznak azzal, mit várnának el tőlük az idősebbek és ahelyett, hogy az elvárásokhoz igazodnának, inkább kilépnek a helyzetből. Gondjukat, bajukat saját blogjaikra írják ki, mintegy hamar megszabadulva annak terhétől, és partnereket, szövetségeseket keresve saját igazukra.

Őket pedig az a generáció követi, akinek a wifi az alapszükségletek közé tartozik?

Steigervald Krisztián : A Z-generáció, a világ első olyan generációja, akik beleszülettek az online világba. Számukra a legtöbb dolog magától értetődő és magabiztosan kezelik a technológiai újdonságokat. Amíg a Baby boomerek megtanulták és tökéletesre fejlesztették pl. a több sávos úton való vezetést, ahogy az X-esek megtanulták és tökéletesre fejlesztették pl. a több TV csatorna közötti szörfölést, ahogy az Y-osok megtanulták és tökéletesre fejlesztették pl. a mobiltelefon és az Internet használatát, úgy a Z-generációnak ezt már nem kell tanulni - ők ezt már tudják. Nekik ez már alapképesség. Ők soha sincsenek egyedül, bármikor lehetnek online, bárhol és bármikor beszélhetnek magukról, kiadhatják érzéseiket, gondolataikat.

Mindezek után pedig itt van a legfiatalabb generáció, a digitális bennszülöttek...

Steigervald Krisztián: A ma max. 8 évesek, az Alfa-generáció. Róluk még keveset tudunk, de nem lehet nem észrevenni a megnevezés szimbolikáját: valami véget ért a Z generációval, és egy új folyamat kezdődik az Alfával. Hogy ez mi lesz, egyelőre csak találgatjuk. De az biztos, hogy a jövő eszközei, az "okos" dolgokat már az ő logikájuk szerint fejlesztik és nekik ezeket tanulni már nem, csak kezelni kell tudni. Több családban előfordul, hogy a nagyobbik gyerek Z-generációs, a kisebbik pedig Alfa és tetten érhető, hogy amit a nagyobbik fáradságos munkával „kijárt" magának, azt a kisebbik sokkal korábban és könnyebben megkapja. Ez a generáció sokkal korábban kezdi el használni a digitális eszközöket, az internetet, mint bármelyik másik generáció, és szinte értelmezni se tudják azokat az eszközöket, amelyeknek nem érintőképernyővel működnek.

# data[].attributes.attachment_link.title
Generációs kisokos: Miért nem értjük meg egymást?

# data[].attributes.attachment_link.description
Ma Magyarországon hat generáció éli életét. Korábban soha sem volt még ilyen, hogy ennyi generáció élt volna együtt a családban, a munkahelyen és a társadalomban. Ráadásul úgy, hogy napjainkban a generációs szakadék túlmutat a „szokásos" idős-fiatal ellentéten, ez most az offline-online ellentét is egyben.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Az online világtól, például a játéktól vagy a közösségi oldalaktól való függés sajnos valódi függőséggé is kinőheti magát. A WHO mentális betegségekről összeállított listáján már szerepel a számítógépes játékfüggőség. Vajon mit tehet a szülő, ha ilyen problémára gyanakszik, és vajon fel van-e készülve erre a viszonylag új jelenségre az ellátórendszer? Kérdéseinkre Dr. Demetrovics Zsolt addiktológus, az ELTE Pszichológiai Intézetének professzora válaszolt.

Hová fordulhat, kitől kérhet tanácsot az, aki úgy látja, hogy gyermeke életén eluralkodott az online világ?

Dr. Demetrovics Zsolt: Ha ilyen gyanú merül fel, mindenképpen érdemes szakemberrel konzultálni. Érdemes pszichológus véleményét kikérni, például a nevelési tanácsadó szakembereihez, vagy más kollégákhoz fordulni. Az első konzultáció nem is feltétlenül a gyerek jelenlétében zajlik le, lehet, hogy a szülő és a pszichológus beszélget egymással. Erre azért van szükség, hogy a szakember lássa, milyen jellegű a probléma, hogyan észleli azt a szülő.

Sokszor kiderül, hogy nem is annyira függőségi, hanem inkább nevelési kérdés merül fel, és inkább a szülőt kell segíteni, mint a gyereket, serdülőt. Ilyenkor elképzelhető, hogy a gyerek nem is kerül szakemberhez, hanem a szülői funkciókat kell megerősíteni.

De lehet az is, hogy valóban felmerül olyan probléma, például valamilyen szociális készséghiány, az, hogy a gyerek nehezebben létesít kapcsolatokat a való életben, vagy épp szorong, amiben a fiatalt közvetlenül kell segíteni. Előfordul tehát, hogy a gyerek szintjén is be kell avatkozni. Az viszont mindenképp fontos, hogy a szülő tudjon minél többet beszélgetni a gyermekkel, hogy legyen tere a problémák otthoni megbeszélésének.

Mi a teendő akkor, ha a gyerek már nem gyerek - vagyis nagykorú gyerekünkön, esetleg felnőtt családtagunkon látjuk a függőség jeleit?

Dr. Demetrovics Zsolt: Segíteni kell a fiatalt abban, hogy kérjen segítséget. Egy felnőttet nem lehet akarata ellenére terápiára vinni, de akkor is nagyon sokat segíthet, ha lehetőségünk van egy szakszerű konzultációra. A szülői konzultációnak akkor is van értelme, ha a fiatal maga nem akar szakemberhez fordulni. Utóbbit egyébként nem érdemes erőltetni, mert az inkább ellenállást eredményez. Felvetni, javasolni lehet, sőt, fontos, de lehetőleg kerülve, hogy nőjön az ellenállás.

Fel van készülve a mai magyar ellátórendszer, vagy akár a pszichológus-társadalom az ilyen újfajta függőségek megjelenésére és kezelésére?

Dr. Demetrovics Zsolt: Természetesen a pszichológus kollégák is tisztában vannak az új jelenségekkel, terápiákkal. Ráadásul az online függőség nem is annyira speciális dolog, sokban hasonlít más, „hagyományos" függőségekre, például az alkoholra, a vásárlás- vagy szerencsejáték-függőségre. A pszichológus ezen kívül nem is az elsőként felmerülő, leginkább szembeötlő tünetet igyekszik kezelni, hanem arra törekszik, hogy megkeresse a háttérben álló problémát, és a jelenség egészét próbálja megérteni. Ahogy már említettem, nagyon sokszor például szorongásos zavar, vagy valamilyen készséghiány áll annak hátterében, hogy az illetőt ennyire beszippantja az online világ.

Olyan lényegében nincs, hogy valakivel minden rendben van, de a gép tönkreteszi. Ha problémák alakulnak ki, akkor általában van valami más is a háttérben.

Mi a helyzet a valóban súlyos függőségekkel? Léteznek olyan bentlakásos elvonókúrák, klinikák, ahol számítógépfüggőket kezelnek, ahogy azt az amerikai filmekben látjuk?

Dr. Demetrovics Zsolt: Amerikában kevesebb ilyen van, ezek az intézmények inkább a Távol-Keletre, Kínára, Japánra, Koreára jellemzőek. Magyarországon nem nagyon vannak ilyen speciális ellátóhelyek. És mivel sokszor maga a probléma sem speciális, egyáltalán nem biztos, hogy számítógépfüggőség-specialistára van szükség a kezeléséhez.

Korábbi beszélgetésünket Dr. Demetrovics Zsolttal a Kell-e félnünk a az online függőségektől? címmel itt olvashatod!

# data[].attributes.attachment_link.description
Az online világtól, például a játéktól vagy a közösségi oldalaktól való függés sajnos valódi függőséggé is kinőheti magát. A WHO mentális betegségekről összeállított listáján már szerepel a számítógépes játékfüggőség. Vajon mit tehet a szülő, ha ilyen problémára gyanakszik, és vajon fel van-e készülve erre a viszonylag új jelenségre az ellátórendszer?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kriszta háromgyerekes anyuka. Legkisebb fia Vilmos, aki szívesen játszik videojátékokkal. A Mit tegyünk, ha a gyerekünk „brutális" videojátékot játszik? cikkünk nyomán megírta, hogy ő mit gondol a videojátékok és az agresszíó kapcsolatáról, mit lát a túl sok videojátékozás veszélyeinek:

Szögezzük le, szerintem is nagyon fontos, hogy a gyerek úgy vezesse le a fölösleges energiáit, hogy fusson, ugráljon, sportoljon, lehetőleg a jó levegőn. Az én 7 évesem jár is szorgalmasan fociedzésre, mégis marad még energiája - levezetendő feszültsége? - és amikor fociedzés után hazaérünk, alig várja, hogy egy kicsit gépezhessen, nyomkodhassa a telefont.

Vilmos, a harcos szellem

Nézzük meg egy kicsit messzebbről. A számítógépes játékokon kívül mi is az én kisfiam kedvenc szabadidős elfoglaltsága, mit kér a szülinapjára, mit szeret a legjobban csinálni? Lego helyett egy ideje Nerf puskát kér. Ezt a férjem is, és más szülők is helytelenítették, mint szülinapi ajándék - be is csempésztek az ajándékok közé egy-egy doboz legót. A legót szépen összerakta, aztán bekerült a szekrénybe. Ezzel szemben, ha átjön a szomszéd kisgyerek, akkor Nerf puskával a kezükben fogócskáznak.

Amikor édesapáméknál nyaralt Vili, csillogott a szeme, mert apukám faragott neki egy kardot és egy lándzsát. Nyár elején kapott egy íjat, amit boldogan vitt magával a reneszánsz táborba. Ja, azért akart reneszánsz táborba menni, mert „Tamás bácsi megtanít bennünket kardozni és lesz lovagi torna!".

A januári szülinapjára már most azt kéri, hogy Nerf parti legyen. Furcsa jelenség, oda kellene erre figyelnem? A „kütyüzés" miatt lett agresszív? Én úgy látom, a nagyobb fiam alapján is, hogy a fiúk érdeklődése mindig is ilyen volt. Nem véletlenül hoznak ki mindenféle harcolós sorozatokat a legnagyobb játékgyártók - mindig is voltak kalózos játékok, tankos játékok, ott volt a Bionicle széria a fiúknak, a Star Wars legók, stb... A jó és a rossz harcát élvezzük lejátszani a szerepjátékokban. Akkor miért ne élveznénk ugyanezt, ha a mi kezünkben, a mi kontrollerünkben van a „fegyver"?

Szerintem nem a számítógépes játéktól lesz agresszív, a küzdésnek ez a vágya mindig bennünk volt. A kidobós játékban is, az "Adj királyt katonát!" játékban is. Nem idézem az Ember tragédiája híres mondatát...

A valódi veszély máshol rejtőzik

Nem attól félek, hogy agresszív lesz, hanem attól, hogy a gép által kínált öröm egy nagyon egyszerűen megszerezhető instant öröm, túl egyszerű hozzájutni, és nem fog majd megdolgozni a nehezebben megszerezhető örömökért. Miért olvassak, ha az egyelőre lassabban megy? Sokkal szórakoztatóbb a game playeket nézni! Minek másszak hegyet, a végén még leizzadok, oda autózni kell, az autózás unalmas! Helyette játszom itthon. Ez a nehéz. Itt nagy a mi felelősségünk. Meg kell mutatnunk, hogy a játékokon/videókon kívül más is van. Azok is nagyon jó, nagyon igazi élmények. Akár még ugyanolyan adrenalinnövelők is, mint a számítógépes játék pályája. Mert az igazi rafting még izgalmasabb, mint a szimulátoros rafting!

Ismerjük meg a fiainkat

Képmutatónak érzem, ha a fiús szülők úgy nyilatkoznak, hogy nem szabad fegyvert adni a gyerekek kezébe - más kérdés, hogy el kell velük beszélgetni, hogy vannak sajnos olyan részei a világnak, ahol sajnos nem játékból kerül gyerekek kezébe a fegyver. Ugyanezt gondolom a „tankos játékokról" is (ami mellesleg sok apukának is a kedvence). Beszélni kell róla. És igen, nem játszhat vele órákig. Kellenek határok.

Emlékszem arra az évzáróra, amikor a gyerekek 4-es korában azt javasoltam, hogy az évzárón az osztályteremben mondjanak a gyerekek Lackfi verseket, mert szerintem Lackfi nagyon jól érzi, hogy miről gondolkodnak a mai gyerekek, milyen érzéseik vannak. A szülőket különösen az egyik Lackfi vers, a Kölcsön kenyér borította ki, miszerint „a mi gyerekeink nem ilyen agresszívek". Történt ez akkor, amikor a fiú gyerekek az osztályban egy ideje csak tankokat, vadászrepülőket rajzoltak - kizárólag fekete ceruzával. Ilyenek voltak. Kirajzolták magukból. A verset nem mondták el. Leszavazták. Maradtunk az Én iskolám típusú verseknél.
A Mit tegyünk, ha a gyerekünk „brutális" videojátékot játszik? cikket itt olvashatod!

# data[].attributes.attachment_link.title
Agresszívak-e a mai gyerekek? Agresszívvá tesz-e a sok számítógépes játék?

# data[].attributes.attachment_link.description
Kriszta háromgyerekes anyuka. Legkisebb fia Vilmos, aki szívesen játszik videojátékokkal. A Mit tegyünk, ha a gyerekünk „brutális" videojátékot játszik? cikkünk nyomán megírta, hogy ő mit gondol a videojátékok és az agresszíó kapcsolatáról, mit lát a túl sok videojátékozás veszélyeinek: Szögezzük le, szerintem is nagyon fontos, hogy a gyerek úgy vezesse le a fölösleges energiáit, hogy fusson, ugráljon, sportoljon, lehetőleg a jó levegőn.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vajon hogyan taníthatjuk meg a gyerekeket arra, hogy ésszerű keretek közé szorítsák a mobileszközök használatát? Hogyan vértezhetjük fel őket a mindennapi helyzetekben is alkalmazható szabályokkal? Jó eséllyel ez is úgy működik, ahogyan a gyereknevelés többi területe: a szigor és a szabályok messze nem olyan hatásosak, mint a példamutatás.

Önkritikára hajlamos szülőként néha úgy érzem, hogy sok területen várunk el olyat a gyerekektől, amit magunk sem biztos, hogy képesek lennénk teljesíteni. Legyünk egészen őszinték: végig tudnánk ülni hatszor-hétszer (nyolcszor) 45 percet pisszenés nélkül, és utána lelkesen készülni a másnapra? Képesek vagyunk késleltetni a vágyainkat, vagy néha belecsúszunk az impulzusvásárlásba? Ha viszont a gyerekünk hasal el néha ezeken a követelményeken, azt máris hajlamosak vagyunk a nevelésünk kudarcaként értékelni.

Valahogy így van ez a technikával is. Egyrészt nincs könnyű dolgunk, hiszen digitális bevándorlókként próbáljuk átadni a megfelelő gyakorlatot azoknak, akik már digitális bennszülöttekként jöttek a világra. Nekünk még mindig nem természetes, hogy a neten mindig minden elérhető, míg ők valószínűleg el sem tudják képzelni, milyen lehetett a világ szélessávú internet, Instagram és GPS nélkül. Ugyanakkor az is természetes, hogy felnőttként jobban látjuk ennek a világnak az árnyoldalát is, mint az, aki eddig csak a jó tulajdonságaival ismerkedett.

A tiltás nem megoldás

Ahogy az életben általában, úgy az ésszerű eszközhasználat terén is úgy érzem, hogy a teljes tiltás aligha vezet eredményre. Először is azért, mert a tiltott gyümölcs mindig édes, tehát aki otthon csak annyit hall a számítógépről és az okostelefonról, hogy rossz és tilos, az az első barátoknál alvós partin fogja szó szerint betegre játszani magát. A másik, ugyancsak ezzel összefüggő szempont az, amit a Screenagers című filmben szereplő egyik tengerentúli tanár is megfogalmazott: ha nem mondjuk el nekik az ésszerű használat szabályait és titkait, csak tiltunk, akkor hogyan várhatjuk el, hogy a felnőttkorba ezeket ismerve lépjenek át?

Szabályok és sokszínűség

Szülőként az a legnehezebb, hogy nem láthatjuk előre, mi lesz a mai döntéseink következménye 20 év múlva, de így, kissé a sötétben tapogatózva a miértekben, a megbeszélésben, a példában és a sokszínűségben hiszek. A miértek alatt elsősorban azt értem, hogy igyekszem mögé nézni, miért szalad el a ló időnként a gyerekkel a számítógépezésben? Azért mert a barátok mind játszhatnak? Azért mert a különböző osztálytársak különböző időpontban vannak a neten, ő pedig mindegyikükkel akar egy kicsit játszani? És bár a gyerekeim még viszonylag kicsik, a saját kamasz koromra (és a tárcsás telefon „szólalj már meg!" fixírozásával töltött órákra) visszagondolva, azt is el tudom képzelni, hogy van olyan kamasz, aki azért nem tud leszakadni a telefonról, mert véletlenül se mulaszthatja el egy bizonyos nagyon fontos valaki aktuális Instagram- vagy Snapchat-posztját.

Ezen a ponton pedig bejöhet a megbeszélés. Szabályok nélkül nem megy, de a szabályokat jobb együtt lefektetni, mint hatalmi szóval megfogalmazni. Azt gondolom, hogyha a gyerek részt vett a keretek kialakításában, akkor a betartásukban is motiváltabb lesz - persze nem érdemes azzal áltatni magunkat, hogy innentől soha nem fogja megszegni őket. És nemcsak a szabályokról érdemes beszélgetni velük, hanem a tágabb összefüggésekről is: például, hogy miért nem posztolunk, küldünk olyan képet, amit nem szívesen mutatnánk meg mindenkinek, miért nem kommentelünk olyat, amiért aztán szégyelljük magunkat, vagy miért nem tudósítunk a vakációról valós időben.

A sokszínűség alatt az élet sokszínűségét értem. Van olyan, hogy fizikailag kell elvinni a gyereket a kütyü közeléből ahhoz, hogy elszakadjon tőle. Egy jó program közepette viszont nekünk is kevésbé jut eszünkbe elővenni a telefont, sőt, akár abban is megegyezhetünk, hogy egy-egy családi eseményre egyáltalán nem viszünk okoseszközt. Akinek széles a látóköre, sportol, kirándul, olvas, moziba jár, kiállításra megy, valószínűleg kevésbé akar majd lecövekelni az élet egyetlen, digitális aspektusánál.

Mi hogyan kezeljük?

Szándékosan hagytam a végére a példamutatás kérdését, hiszen ez a legbonyolultabb mind közül. Különösen azokban a családokban, ahol, mint nálunk is, számítógépen dolgoznak a felnőttek, ebből pedig a gyerekek annyit látnak, hogy anyu-apu napi sok órát ül a gépe mellett. Pedig másként nem megy, nekünk is ki kell alakítani a használat szabályait.

Valószínűleg sokan vitatkoznának velem, de a magam részéről a digitális detoxban sem hiszek. Ugyanazt gondolom róla, mint a szigorú fogyókúrákról: nem alakít ki egészséges szokásokat, így az eredménye sem lesz tartós. Sokkal hasznosabbnak gondolom a „digitális életmódváltást", vagyis azt, hogy bizonyos kisebb változtatásokat megpróbálunk, hosszú távon is betartani. Ilyen szabály lehet az, hogy este „zárórát" vezetünk be a kütyükkel kapcsolatban - amikor bevezettük, meglepve tapasztaltam, mennyivel ráérősebbek lettek az estéink -, de akár az is, hogy az asztalnál nem kerülhet elő a mobiltelefon, legfeljebb csak nagyon indokolt esetben. Néha nem is a gyerekekkel nehéz ezt betartatni, hanem a családunk és a baráti körünk olyan „csatolt részeivel", akiknél esetleg nem ugyanezek a szabályok érvényesek. Mindenesetre egy-egy családi összejövetel előtt nem árt tisztázni, mire szerződtünk, miben állapodtunk meg a gyerekeinkkel, és akit lehet, megkérni, hogy legalább most ne akarja felülírni a megállapodásunkat.

Ami pedig a digitális illemszabályokat illeti, a legjobb tanács, amit ez ügyben valaha hallottam, így hangzott: ne vedd elő a mobilodat ott, ahol nem húznál elő a táskádból egy könyvet, hogy elmerülj benne. Vagyis hosszabb várakozás során nem ciki elővenni a közösségi oldalakat, ahogyan egy könyvet is nyugodt szívvel olvasnánk. Azonban nem merülnénk bele egy regénybe a moziban, a színházban, a családi asztalnál, a barátainkkal beszélgetve, esküvőn, templomban, iskolai órán, vezetés, vagy közlekedés közben, és hasonló helyzetekben. Vagyis ilyenkor a mobil sem kifejezetten kívánatos - sem a felnőttek, sem a gyerekek kezében. Ha ezt az egy dolgot sikerül a család minden tagjának szokásává tenni, máris sokat léptünk előre.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ésszel mobilozó gyereket szeretnél? Mutass példát!

# data[].attributes.attachment_link.description
Vajon hogyan taníthatjuk meg a gyerekeket arra, hogy ésszerű keretek közé szorítsák a mobileszközök használatát? Hogyan vértezhetjük fel őket a mindennapi helyzetekben is alkalmazható szabályokkal? Jó eséllyel ez is úgy működik, ahogyan a gyereknevelés többi területe: a szigor és a szabályok messze nem olyan hatásosak, mint a példamutatás.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ki segít felnőni az iGenerációnak? Életfa Szülői Klub, KAB Média és kommunikáció szakbizottság - Kolozsvár, 2018. október 12.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
HVG: A könyvesboltok tele vannak nevelési tanácsadó kötetekkel arról, hogyan fejlesszük a gyerekeket. Ezzel szemben ön azt hangsúlyozza, hogy a sikeres és boldog élet alapja a szabad játék, mert - egyebek mellett - segít kialakítani a helyes önbecsülést. Hogyan függ össze a játék a későbbi sikerrel, az önbecsülés a boldogsággal?
Iben Sandahl: Amikor a gyerek szabadon játszik, minden készségét használja, próbálgatja a határait, ami folyamatosan fejleszti, csak épp nem tud róla. Ez nagyobb öröm számára, ugyanakkor állandó visszajelzést is kap, hogy hol vannak a határai, mennyit fejlődött. Önmaga, a félelmei újbóli legyőzésével - például fára mászáskor - folyamatosan erősödik az önbizalma. Ennek pedig - mivel nem külső megerősítésből, hanem belső meggyőződésből fakad - sokkal nagyobb a súlya, mert beépül a személyiségébe, és ha valami sikerült, akkor elhiszi, hogy képes lesz más dolgokra is. Ezért fog merni felnőttként is belevágni új dolgokba, és ez az önbizalom lehet az alapja a későbbi boldogságának.

A dán nevelési módszer egyik alappillére az átkeretezés, vagyis a negatív események, dolgok más szemszögű átértékelésének képessége. Ez jól működhet az élet apró-cseprő gondjai során, de hogyan lehet használni olyan súlyos emberi drámák esetében, mint például a szexuális vagy a családon belüli erőszak, a terrorizmus?
Az átkeretezés eltérően működik az élet különböző súlyú eseményei során. A szexuális visszaélés áldozatainak például azt szoktam mondani, próbálják meg felidézni, mik voltak a szörnyű események közepette olyan momentumok, amikor megpróbáltak valamit tenni ellene, mondjuk nemet mondani vagy elmenekülni. Ezáltal kilépnek ugyanis az áldozatszerepből, más színben látják önmagukat, és felfedezhetnek olyan részleteket, amelyek az önsajnálatnál előremutatóbbak. Amikor pedig a terrorizmusról beszélgetek a gyerekeimmel, mindig megpróbálom úgy árnyalni a képet, hogy elképzeljük az elkövetőket, akik nagyon erősen hisznek valamiben, és együtt megpróbáljuk kitalálni, miért cselekedtek így. Ezzel természetesen nem lesz sem emberibb, sem elfogadhatóbb, amit tettek, de közelebb kerülhetünk a motivációk megértéséhez, és ez sokkal többet ér, mint ha csak azzal intéznénk el, hogy „ők gonoszok".

A könyveiben emlegetett értékeket - például az empátiát, a bensőséges együttlétet, a hitelességet - sokszor igen nehéz megvalósítani kamaszkorban. Mit javasol a tinédzsereket nevelő szülőknek?
Nekem is kamasz gyerekeim vannak, és nem hiszek abban, hogy ilyenkor már túl késő nevelni. A kamaszokat nevelők számára a legfontosabb, hogy legyenek hitelesek és határozottak az általuk fontosnak tartott értékek esetében. Beszélje meg a gyerekkel, miért tartja azokat lényegesnek, és hogyan tudják azokat együtt megvalósítani. Állítsanak fel néhány világos szabályt, mert a tinédzsereknek is szükségük van ilyenekre. Fontos megbeszélni, hogy a szülő - bármennyire tiszteletben tartja is gyermeke önállósodási törekvéseit - továbbra is szeretne közös élményeket. Ha a gyerek érzi, hogy ez a szándék őszinte, és nem csak „nevelni" vagy ellenőrizni akarják, akkor általában belemegy. A legjobb, ha a gyerek ajánl számára izgalmas közös programot, mert akkor érezni fogja a felelősségét, és jobban bevonódik. Az én gyerekeim hajlandóak voltak erre.

„Amikor külföldi olvasóim a Waldorf-pedagógiához hasonlították a dán módszert, rájöttem, ebben nagy szerepet játszhat, hogy az első hat osztályt annak idején én is Waldorf-iskolában végeztem" - meséli a pszichoterapeutaként és íróként dolgozó Iben Sandahl, akinek a napokban jelent meg a második kötete is magyarul a dán módszernek nevezett gyermeknevelési elvekről. A 25 nyelvre lefordított - társszerzőként jegyzett -, Gyereknevelés dán módra című első könyvben hat alappillérnek tulajdonítja, hogy a hazájában hagyományosan alkalmazott nevelési szemlélet miként segít érzelmileg rugalmas, kiegyensúlyozott, egészséges lelkületű gyerekeket nevelni. A férjével és két lányával élő szakember szerint ennek a helyi kultúrában hosszú ideje gyökerező „látásmód, világszemlélet" a titka, hogy a dánok - más skandináv országokhoz hasonlóan - most már évtizedek óta a világ boldogságfelméréseinek élén végeznek.

Az alappillérek közül a legfontosabb a szabad és kötetlen, a szülők által folyamatosan nem felügyelt játék (második kötetét teljes egészében ennek a témának szentelte). Továbbá a gyereket nem túldicsérő, hanem az őszinteség légkörét támogató hitelesség; a negatív dolgokat más szemszögből megvizsgáló átkeretezés; az otthon és az iskolában egyaránt fejlesztett empátia; a hatalmi harcokat kerülő, a demokratikus kapcsolatokat előnyben részesítő, ultimátumok nélküli nevelés; illetve a családdal, a barátokkal meghitten, veszekedés és feszültségek nélkül együtt töltött idő, a kissé misztikus „hygge".

Hogyan kezdhetné el használni a dán módszert egy magyar szülő olyan társadalomban, amelynek tagjai nem demokratikus jólétben, hanem a hatalmi arrogancia és manipuláció, az ügyeskedés és korrupció légkörében szocializálódnak, és a kapcsolatokat korántsem a kölcsönös bizalom jellemzi? Mi lehet az első lépése?
Sokfelé jártam már a világban, ahol a helyzet hasonló volt a magyarországihoz, és úgy látom, ott is lehet másképp nevelni. Nem lehet egy csapásra megváltoztatni az egész társadalmat, de kicsiben el lehet kezdeni. Ahelyett, hogy a saját tehetetlenségünket a környezetre fognánk és így áldozattá válnánk, a gyermeket nevelőknek inkább önmagukba kellene nézniük, és eldönteni, milyen értékek fontosak igazán számukra. Fontos-e, hogy rendszeresen együtt töltsenek időt, sokat játsszanak, hitelesek legyenek, megtanítsák a gyerekeknek, hogyan legyenek empatikusak mások iránt? Ha ezeket tisztázták a szülők, máris jobban látják, hogyan tudják a saját életükben megvalósítani. Nem nagy dolgokat, csak kis lépéseket, de azokhoz maradjanak hűek. Abban hiszek, hogy ennek hamarosan meglesz a hatása, akár a családon túl is.

Pszichoterapeutaként hogy látja, a világ legboldogabb, legkiegyensúlyozottabb országaként emlegetett Dániában milyen problémákkal szembesülnek a családok?
A munkám alapján jól tudom, hogy Dánia nem utópisztikus világ. A legnagyobb aggodalmam mostanában a fiatalok elmagányosodása. A közösségi média, a sokat távol lévő szülők és a rengeteg elvégzendő feladat nagyon nagy mértékű stresszt kelt bennük, ami magányossá teszi őket. Nem merik megosztani a valódi érzéseiket, tökéletesnek akarnak látszani, a valóság elől sokszor álomvilágba menekülnek, belül viszont reménytelenül magányosak. Igaz, nem csak a fiatalok problémája, hogy nincs idejük egymásra, a valódi, hiteles személyes kapcsolatokra, pedig erre óriási szükség van. A megoldás az lenne, ha az erősségeink mellett megosztanánk egymással a gondjainkat, félelmeinket, tökéletlenségeinket is. Nem hiszek a tökéletességben. Az csak metafora.
Az elmagányosodás miatt is kárhoztatja könyvében a „képernyő előtt töltött időt". Hogyan lehet a mai világban rávenni a gyerekeket, hogy ne lógjanak annyit a kütyükön?
Azt tapasztalom, hogy a tabletet a szülők gyakran - öntudatlan döntésként - bébicsőszként nyomják a gyerek kezébe, mert túl fáradtak vagy elfoglaltak játszani, foglalkozni vele. Életkortól függően én mindenképpen limitálnám, mennyi időt tölthet a gyerek képernyő előtt. Az óvodából, iskolából hazajövő kicsi számára a legelső az, hogy emberi kapcsolatai, találkozásai legyenek, akár a szülővel, akár a rá vigyázó felnőttel. Ez nagyban segíti a „megérkezését", érzi, hogy figyelnek rá, meghallgatják, mi történt vele. Aztán mehet játszani - de okostelefon nélkül. Ha azt mondja, hogy az unalmas, akkor hadd unatkozzon egy kicsit. Mi kütyük nélkül nőttünk fel, pontosan tudjuk, hogy így is lehet elfoglaltságot találni, játszani. Aztán délután 5-6 óra felé már könnyebb szívvel engedhetjük a gyereket a megbeszélt időtartamra a képernyő elé. A szabályokat a szülőknek együtt kell kialakítaniuk, és azok persze családonként, élethelyzettől, egyéni lelkiállapottól függően sokfélék lehetnek, de a felelősség a felnőtteké. És ebbe néhanapján az is belefér, hogy a szülő - fáradtságból vagy más okból - az előzetesen megbeszéltektől eltér kicsit, hiszen végül is emberek vagyunk.
Ez jól hangzik, amíg kicsi a gyerek, de mit lehet kezdeni a kamaszokkal?
Az én lányaim is sokat lógnak a YouTube-on, de tudom például, hogy a nagyobbiknak ez milyen relaxáló. A lényeg azonban, hogy nálunk mindennap van legalább fél óra, amit a család együtt tölt, beszélgetünk, és ilyenkor semmilyen kütyü nem kerülhet elő. Ezen túl mindig is arra ösztönzöm őket, hogy olvassanak könyveket, valódi könyveket. Vagy legalább találjanak valamilyen alternatívát, olyan pillanatokat, amikor valami egészen egyszerű tevékenységet végeznek vagy csak merengenek, zenét hallgatnak, és az agyukat nem köti le a képernyő. Látom, hogy a kamasz gyerekeimnek is mennyire fontos, hogy legyen idejük megnyugodni, feldolgozni az őket érő stresszt. Ha pedig rendszeresen ki tudnak így kapcsolódni, akkor nem zavar, ha emellett videókat néznek, telefonoznak.

ILLÉNYI BALÁZS
A cikk a HVG 2018/38. számában jelent meg.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Nem hiszek abban, hogy kamaszokat már késő nevelni"

# data[].attributes.attachment_link.description
Ha a gyerek azt mondja, unatkozik okostelefon nélkül, hadd unatkozzon egy kicsit! - tanácsolja Iben Sandahl dán nevelési szakember, aki beszél arról is, hogy miként lehet megtalálni a hangot kamaszokkal.

# data[].attributes.attachment_link.title
Érzelmileg elhanyagolt generáció - miért bántják egymást egyre durvábban a gyerekek?

# data[].attributes.attachment_link.description
Szülőként hatalmas a felelősségünk. Rajtunk múlik, milyen lesz az eljövendő társadalom.

# data[].attributes.attachment_link.description
Péter Szabó. 375,076 likes · 159,661 talking about this. Motivációs előadó, tréner. Az Állj félre a saját utadból! című könyv szerzője, és az http://attores.net konferencia megálmodója....

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Hiába a mélységes vágy a szeretetre, az emberek szinte minden mást fontosabbnak tekintenek a szeretetnél: sikert, tekintélyt, pénzt, hatalmat - minden energiánk arra használódik el, hogy megtanuljuk elérni ezeket a célokat, arra pedig szinte semmi, hogy megtanuljuk a szeretet művészetét." Ez a napjainkban igencsak aktuális gondolat, a humanista filozófus és szociálpszichológus, Erich Fromm, több mint ötven évvel ezelőtt megjelent, A szeretet művészete című könyvében olvasható.

Bevallom őszintén, amikor a könyvespolc előtt céltalanul böngészve a kezembe akadt ez a kötet, kicsit el is szégyelltem magam: mégis hogy lehet, hogy a három év alatt, amióta a Pszichoforyou létezik, egyetlen cikket sem írtunk a szeretetről? Nehéz lenne felsorolni azt a sok témát, amellyel az oldalon megjelent közel 700 (!) írásban foglalkoztunk, de a szeretet az bizony nincs köztük.

Mégis, hogy a fenébe fordulhatott ez elő?

A választ keresgélve arra jutottam, hogy pontosan az történt ezzel a témával, ami a szeretettel történik a hétköznapokban: evidenciaként tekintettünk rá. Pedig - ahogy arra Erich Fromm örökérvényű klasszikusa felhívja a figyelmünket - egyáltalán nem az.

„Első lépésként tisztába kell jönnünk vele, hogy szeretni művészet, éppen úgy, ahogy élni is művészet; ha meg akarjuk tanulni, hogyan kell szeretni, ugyanúgy kell eljárnunk, mint amikor bármely más művészetet vagy mesterséget akarunk elsajátítani"

- vallja Fromm, aki szerint „aligha van még egy tevékenység, még egy vállalkozás, amely olyan vérmes reményekkel és kilátásokkal indul, és mégis rendre olyan kudarcot vall, mint a szeretet. Ha bármely más tevékenységgel ez volna a helyzet, az emberek mohón igyekeznének kideríteni a kudarc okait és megtanulni, hogyan csinálhatnák jobban - vagy felhagynának vele. Mivel ez utóbbi a szeretet esetében lehetetlen, a kudarcon alighanem csakis úgy lehet felülkerekedni, ha megvizsgáljuk az okait, és elkezdjük tanulmányozni a szeretet jelentését.

Mert mégis mit kell(ene) tudni a szeretetről?

Mindenekelőtt azt, hogy a szeretet, annak megléte nem evidencia. „Az emberek azt hiszik, hogy szeretni egyszerű; csak a megfelelő tárgyat nehéz megtalálni a szeretésünkhöz, vagy a szerettetésünkhöz" - holott a szeretet nem valami, ami csak úgy megtörténik velünk.

„A szeretet tevékenység, nem passzív érzelem; nem beleesünk, hanem helytállunk benne. Legáltalánosabban úgy írhatjuk le a szeretet jellegét, hogy szeretni elsősorban annyi, mint adni, nem pedig kapni"

- mutat rá könyvében Fromm, aki szerint „a nézet - hogy semmi sem könnyebb, mint szeretni - mindmáig az uralkodó felfogás, bármilyen nyomasztóan hat is az ellenkezője."

És valóban, a sorokat olvasva (helyenként) súlyos teherként nehezedik az ember vállára a tény: miközben mást sem csinálunk az életünkben, mint a szeretetet és a szerelmet hajkurásszuk, alig-alig tudunk valamit a természetéről. Sok más talmi dologgal ellentétben minimális energiát szánunk a tanulmányozására és arra, hogy fejlődjünk és jobbak legyünk benne.

Tények és tévhitek a szeretetről

De nem csak a magától értetődő egyszerűség az egyetlen tévhit a szeretettel kapcsolatban - még sok más hiedelem tartja magát. A probléma már rögtön az alapoknál kibukik, akkor, amikor megpróbáljuk megválaszolni a kérdést: mitől is szerethető egy ember?

„Azoknak a módszereknek a legtöbbje, amelyek segítségével az emberek szeretetre méltóvá akarnak válni, megegyezik azokkal, amelyekkel sikeressé akarnak válni (...) a mi kultúránkban szeretetreméltóságon a legtöbb ember azt a keveréket érti, hogy valaki népszerű és van szexepilje. (...) Vonzó: ez rendszerint egy takaros készletet jelent a személyiségpiacon népszerű és kelendő tulajdonságokból"

Ezek a kemény, de jogos, és talán minden eddiginél aktuálisabb sorok és a fent említett kérdésre kapott válasz sok esetben oda is elvezet, hogy milyen nagyon felszínes értékek és mélységek jellemeznek minket és az emberi kapcsolatainkat, no meg a társadalmat, amelynek meghatározó értékei - ne legyenek illúzióink - a saját személyiségünkre és értékrendünkre is hatással vannak.

„Egy piaci adásvételre orientált kultúrában, amelyben az anyagi siker az elsőrendű érték, nem meglepő, ha a szerelmi viszonylatok ugyanazokat az árucseremintákat követik, mint amelyek az áru- és a munkaerőpiacot kormányozzák."

Szükségünk van a szeretetre

Adott tehát több milliárd, kapitalista értékrend szerint szerveződő emberi kapcsolat, amelyeket sok esetben a szeretet helyett a talmi dolgok tartanak össze - vagyis még inkább bomlasztanak szét. Ez azért baj, mert - ahogy arra már megannyi kutatás rámutatott - a megtartó emberi kapcsolatoknál kevés fontosabb dolog van: ahhoz, hogy stabilak és kiegyensúlyozottak maradjunk ebben a bizonytalan világban, szükségünk van egymásra, és óriási szükségünk van a szeretetre. Egész egyszerűen azért, mert szeretet nélkül nem tudunk működni.

A szeretet, ahogy Fromm fogalmaz, „az interperszonális egybeolvadásnak a vágya a legerősebb törekvés az emberben. Ez a legalapvetőbb szenvedély, ez az erő tartja össze az emberi fajt, a törzset, a családot, a társadalmat. (...) Szeretet nélkül az emberiség nem létezhet egy napig sem. (...)

„A szeretet tevékeny erő az emberben; olyan erő, amely áttöri az embert az embertársaitól elválasztó falat, amely egyesíti őt másokkal; a szeretet legyőzeti vele az elszigeteltség és elkülönültség érzését, de lehetővé teszi, hogy azonos maradjon önmagával, megőrizze integritását. A szeretetben megvalósul a paradoxon, hogy két élőlény eggyé válik, és megmarad kettőnek."

Éretten szeretni

Innentől kezdve szerintem nem kérdés, hogy mindennél, de tényleg szó szerint mindennél fontosabb lenne, hogy megtanuljunk szeretni, vagy még inkább megtanuljunk éretten szeretni.

„A szimbiotikus egyesüléssel szemben az érett szeretet olyan egyesülés, amelynek során az ember megőrzi integritását, egyéniségét" - írja könyvében Fromm, aki szerint ennek az idilli állapotnak vannak bizonyos előfeltételei, vagy, ahogy ő fogalmaz, alapelemei. Ezek a törődés, a felelősség, a tisztelet és az ismeret.

„A gyermeki szeretet logikája: „Szeretek, mert szeretnek." Az érett szeretet logikája: „Szeretnek, mert szeretek." Az éretlen szeretet azt mondja: „Szeretlek, mert szükségem van rád." Az érett szeretet azt mondja. „Szükségem van rád, mert szeretlek."

Fromm szerint az értő és érett szeretet alkotóelemei, vagyis a már említett törődés, a felelősség, a tisztelet és az ismeret kölcsönösen feltételezik egymást. Annak azonban, hogy minden összetevő része legyen az értékrendünknek, vannak bizonyos előfeltételei.

Többek között például az, hogy fejlesszük magunkat, hogy megálljunk a saját lábunkon (anélkül, hogy bárki mást eltaposnánk vele), hogy képesek legyünk megadni a szabadságot annak, akit szeretünk; hogy ne akarjunk mindig többet, (vagy annál többet, mint amennyi jár); hogy „felhagyjunk a mindentudás és mindenhatóság nárcisztikus ábrándjával"; hogy alázatosak, tisztelettudóak és sorban produktívak legyünk; hogy képesek legyünk ne csak magunkkal, hanem másokkal is törődni, őszintén és nyitott szívvel a másik felé fordulni.

Könnyű azt mondani...

Csakhogy ez az, ami sok esetben és nagyon sokféle okból kifolyólag egyáltalán nem könnyű. Arról, hogy miért nem az - a szeretet témájával ellentétben - nagyon sokat olvashattatok nálunk. Ezer meg egy oka lehet annak, hogy valaki nem, vagy nem úgy tud szeretni, ahogy az számára, vagy a hozzá közel álló személyek számára ideális és építő lenne - és ez bizony sokszor egyáltalán nem az érintetteken múlik. A körülmények, a gyerekkorunk, a gyökereink, a génjeink, a családi mintáink mind-mind meghatározzák, hogyan szeretünk, vagy nem szeretünk.

Szeretni nem egyszerű, szeretni sokszor és sokak számára kifejezetten félelmetes vállalkozás. A szeretethez bátorságra van szükség.

És ezzel el is érkeztünk Erich Fromm A szeretet művészete című könyvének (számomra) legfontosabb gondolatához. Fromm szerint ugyanis a szeretethez elsősorban bátorságra és hitre van szükség. És itt most nem a vallási vetületről van szó, hanem arról, hogy képesek vagyunk-e hinni a saját szeretetünkben és abban, hogy ez által képesek vagyunk szeretetet ébreszteni másokban.

Azt mégis hogyan?

„A hit és a bátorság gyakorlása a mindennapi élet apró részleteivel kezdődik. Az első lépés: észrevenni, mikor és hol veszíti el az ember a hitét, keresztüllátni az ésszerűsítő indokokon, amelyek ezt a hitvesztést vannak hivatva elleplezni, felismerni, mikor cselekszik az ember gyáván és hogyan igyekszik ezt racionalizálni. Felismerni, hogyan gyengíti az embert minden hitehagyása, és a növekvő gyengeség hogyan vezet újabb árulásra, és így tovább, ördögi körben.

Aztán az ember észre fogja venni azt is, hogy noha tudatosan attól fél, hogy nem szeretik, igaziból, bár rendszerint öntudatlanul, szeretni fél.

Szeretni annyi, mint feltétel nélkül rábízni magunkat valakire, teljesen odaadni magunkat abban a reményben, hogy szeretünk majd szeretet hoz létre a szeretett személyben is. A szeretet hitből származó cselekedet, és akiben kevés a hit, abban kevés a szeretet is."

Bátran hinni a szeretet erejében

Ez számomra a közel 40 éve eltávozott humanista legfontosabb hátrahagyott, palackba zárt üzenete és - velem együtt - sokak „házi feladata": bátran hinni a szeretet erejében. Vagy ahogy Fromm fogalmaz: „Szeretve lenni és szeretni, ehhez bátorság kell, az a bátorság, hogy bizonyos értékeket mindennél előbbre valónak ítéljünk - és vállalva a kockázatot mindent föltegyünk ezekre az értékekre."

Mert a helyzet az, hogy a szeretetnél kevés fontosabb érték van. Vigyáznunk kellene rá, és törődni vele! Megígérhetem, hogy eztán nálunk is gyakrabban olvashattok erről a témáról, bár, mentségünkre szolgáljon, hogy Erich Fromm szerint tulajdonképpen nap mint nap ezt tesszük, amikor a pszichológiához közvetve vagy közvetlenül kapcsolódó cikkeket írunk. A nagyhatású humanista szerint ugyanis

„a lélektan végső következménye a szeretet."

Szívet melengető és erőt adó gondolat ez, olyan, amibe nap mint nap bele lehet kapaszkodni. Sok ilyen, és ehhez hasonló gondolatot találhattok még A szeretet művészete című könyvben, amit, ha tehettek, mindenképpen olvassatok el. Ajánlom Nektek.
Szeretettel. Érdekesnek vagy hasznosnak találtad a cikket? Ha igen, akkor iratkozz fel ingyenes hírlevelünkre, így biztosan nem maradsz le a legizgalmasabb pszichológiai témájú hírekről, programokról és cikkekről.

# data[].attributes.attachment_link.title
„A lélektan végső következménye a szeretet" - Erich Fromm, A szeretet művészete című könyve nyomán

# data[].attributes.attachment_link.description
„Hiába a mélységes vágy a szeretetre, az emberek szinte minden mást fontosabbnak tekintenek a szeretetnél: sikert, tekintélyt, pénzt, hatalmat - minden energiánk arra használódik el, hogy megtanuljuk elérni ezeket a célokat, arra pedig szinte semmi, hogy megtanuljuk a szeretet művészetét."

# data[].attributes.attachment_link.description
TE NEM EGY PROBLÉMA VAGY!
Fedezd fel a Benned rejlő ajándékot!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
DMJV Családsegítő és Gyermekjóléti Központja

# data[].attributes.attachment_link.title
DMJV Családsegítő és Gyermekjóléti Központja

# data[].attributes.attachment_link.description
DMJV Családsegítő és Gyermekjóléti KözpontjaDMJV Családsegítő és Gyermekjóléti Központja

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"A korlátaidnál állsz, és az előtted lévő végtelent nézed. Mit látsz? Szépséget vagy kietlenséget? Hová tekintesz? A korlátaidon túlra vagy önmagadba? Kezedben deszka. Vajon épp építed, vagy lebontod korlátaidat?"

Minden pedagógus fontos céljának tekinti a tanulók motiválását. A legtöbb tanár szereti a munkáját és a tantárgyát, ezért igyekszik érdekes órákat tartani, változatos, főként a tanulók cselekvését célzó módszereket alkalmazni, sokféle szemléltető illetve IKT eszközt használni. Sok tanár szívesen jutalmazza a diákok jó teljesítményét piros pontok, kisötösök formájában. Mások pozitív kisugárzásukkal hatnak a diákjaikra, lelkesedésük, humoruk a gyerekeket is magával ragadja. Mindezek ellenére a motiválás nem könnyű, és nem mindig sikeres. Fejes József Balázs a Tani-tani.info-n megjelent Miért olyan nehéz motiválni? című, (2014-es, a szerk. ) cikkében kiemeli, hogy nincs „tuti" recept a motiválásra, mert a motiváció sokféle, önmagában is összetett tényezőtől függ. (A cikk sorra veszi a tényezőket, hasznos írás, a szerk. )
Utat találni a diákokohoz
Mindannyiunkat lelkesít az a büszkeség, amelyet akkor érzünk, ha egy tanítványunk jól teljesít. Nemcsak arra vágyunk, hogy diákjaink minél többet tudjanak, hanem arra, hogy megvalósítsák az álmaikat. Tapasztaljuk, hogy a jó tanulókat könnyebb motiválni, hiszen kíváncsiak, magabiztosak, tisztában vannak képességeikkel, és lelkesen munkálkodnak céljaik elérésén. Azonban nem könnyű utat találni azokhoz a diákokhoz, akik nem akarnak tanulni. Biztosan ismerős a kép: bemegyünk egy osztályterembe, ahol a tanítási órára készülő tanulóknak csendben kellene ülniük, de helyettük hangoskodó, nyegle kamaszok papírrepülőt dobálnak egymásnak. Vajon hogyan fogjuk nekik megtanítani az aznapi leckét, és hogyan fogjuk velük elhitetni, hogy amit tanítunk az igenis hasznos?
Miért nincs motivációjuk?
Ezek az alacsony teljesítményigényű gyerekek gyakran ismeret- és képességbeli lemaradásokkal, önbizalomhiánnyal, negatív énképpel és többszörös hátrányos helyzettel küzdenek. Szorongásuk bénítólag hat rájuk, mert nem a feladat megoldására koncentrálnak, hanem arra, hogy megvédjék magukat a kudarc okozta önbecsülésvesztéstől. Eredményeiket olyan tényezőkkel magyarázzák, amelyekre alig vannak kihatással, a sikert a szerencsével, a sikertelenséget pedig gyenge képességeikkel, vagy a feladat nehézségével hozzák összefüggésbe. Jellemző rájuk a kíváncsiság hiánya, hiszen a bizonytalanság félelmet kelt bennük, az ellentmondásosság viszont összezavarja őket. A pszichológia „tanult tehetetlenségnek" nevezi azt a reakciót, amikor a diák már az előtt feladja a feladat megoldását, hogy hozzákezdene. Ezek a kamaszok azt tapasztalták, hogy bármit tesznek, sorra kudarcot vallanak, és abbéli félelmükben, hogy újra hibázni fognak, felhagynak a próbálkozással. Gyenge teljesítményük miatt kevés pozitív visszajelzést kapnak, így motivációjuk a tanári vagy a szülői biztatás ellenére is egyre inkább lankad. ( Tóth László, A tanulók motivációs sajátosságai és az iskolai teljesítmény,1997)
Hogyan biztassunk tanulásra olyan diákot, aki azt hiszi, alkalmatlan rá? „Akár azt hiszed, hogy nyersz, akár azt, hogy nem, mindig igazad van." (Henry Ford)
Az első dolog, amivel segíthetünk ezeknek a gyerekeknek, ha megmutatjuk, hogy téves elképzeléseik vannak a siker és a kudarc értelmezéséről. Valójában r ajtunk múlik, hogy egy adott teljesítményt sikerként vagy kudarcként élünk meg. Próbáljuk ki a következő játékot:

Kérjük arra a diákokat, hogy becsüljék meg, hányasra tudják megoldani az előző óra tananyagából készített feladatot. Miután önállóan megoldották a feladatot, ellenőrizzük a megoldást. Kérdezzük meg, hányan teljesítettek az elvárásaik alapján. A játék feltárhatja, hogy a tanuló tisztában van-e a saját felkészültségével, vagy alá- esetleg túlbecsüli azt.
A siker tanulható - rózsaillat és a drukkolás ereje!
Hajlamosak vagyunk elfeledkezni arról, hogy a sikerhez vezető tulajdonságok fejleszthetők. Stresszes környezetben a siker kulcsaiként emlegetett tényezők, mint a türelem, higgadtság, koncentráció, bátorság és a lelkesedés szintje alacsony, ami előrevetíti a kudarcot. A tanórán érdemes stresszoldó technikákat is megtanítani a diákoknak. Bármilyen szokatlanul hangzik, ha egy feladat előtt felállunk, és k inyújtóztatjuk az izmainkat, vagy eléneklünk egy dalt, esetleg pozitív érzelmet keltő szavakra gondolunk, mint a "naplemente, rózsaillat" idegességünk csökken, összeszedettségünk, tettvágyunk növekszik.

Bízzuk az osztályra a felelő lelkesítését. Egyezzünk meg velük abban, milyen módszerekkel tehetik ezt meg, például tapsolhatnak, vagy addig kántálhatják osztálytársuk nevét, amíg ki nem jön a táblához. Ne becsüljük le a drukkolás közösségformáló erejét.
A bátorítás szavakba foglalt mosoly
Ne a jó munkát vagy a tanuló személyét, egyes tulajdonságát dicsérjük, hanem buzdítsuk próbálkozásokra diákjainkat. Emeljük ki azokat a pontokat, amelyeket nagyra értékelünk a munkájában, és tudassuk vele, hogy becsüljük az erőfeszítését. Ösztönözzük tanulóinkat önértékelésre, kérdezzük meg, mit gondolnak saját munkájukról, mit javítanának benne, és hogyan csinálhatták volna másként.

Bánjunk óvatosan a jutalmazással vagy a versenyeztetéssel, mert ezek a módszerek növelik a külső kontrollra való hajlandóságot.
Kritika helyett jóvátételre való buzdítás
Álljunk ellent annak a kísértésnek, hogy példabeszédet tartsunk a kamaszok slendrián hozzáállásáról, amikor az egész osztály csapnivaló dolgozatot írt. Azt hisszük, építő jellegű kritikánkkal alkalmat adunk tanítványainknak arra, hogy más szempontból lássák viselkedésüket, ezáltal változtathassanak rajta. Meglepődve tapasztaljuk, hogy segítő szándékú megjegyzéseinken megbántódnak. Negatív érzelmeink, és ítélkezésünk eltávolít az együttérzéstől, az elfogadástól, így egyre távolabb kerülünk a probléma megoldásától. Inkább kérdezzük meg az osztályt, mi okozott gondot a dolgozatban, miben szeretnének fejlődni, és mit kell tenniük azért, hogy ezt elérjék. Ne arra összpontosítsunk, hogyan tudnánk segíteni nekik, hanem biztassuk őket arra, hogy ők javasoljanak megoldásokat, amelyeket közösen kipróbálhatunk.
A nyerők több hibát követnek el, mint a vesztesek, mert többször próbálkoznak
Lehetőleg mellőzzük a büntetés minden formáját, ne apelláljunk arra, hogy a diákok félelemből majd tanulni kezdenek. Ne büntessük a hibák elkövetését, például ne vonjunk le pontot, ha a tanuló rossz választ írt a dolgozatban, mert ezzel azt érjük el, hogy legközelebb hozzá sem kezd a feladathoz. Szoktassuk diákjainkat ahhoz, hogy tanuljanak hibáikból, ezért adjunk lehetőséget arra, hogy órai munkájukat, házi feladatukat, vagy feleletüket önmaguk javítsák.
„Könnyű neki..."
Biztassuk a kamaszokat arra, hogy vegyenek példát olyan emberekről, akik nagy hátránnyal indulva is megvalósították álmaikat. Készítsünk az osztállyal tablót Edison, Lincoln, Helen Keller, és más, kitartásukról, céltudatosságukról híres emberekről. Tegyük fel a tablót a terem falára, hogy mindig szem előtt legyenek a példaképeink.
„Felcsillan a szemed, ha belépnek a szobába?" (Toni Morrison)
Egyetlen tanulót sem lehet jó munkára sarkallni, ha nem élvezzük a társaságukat, és nem szeretünk az osztályban lenni. Tervezzünk tevékenységet, ami közösségi élményt nyújthat, találjunk ki valami gesztust, szimbólumot, ami összeköt bennünket, és gyakran mutassuk ki, hogy örülünk a velük töltött időnek.

Bármilyen motiváló módszert is választunk, készüljünk arra, hogy nem érünk el vele azonnali sikert. Intsük türelemre önmagunkat is, hiszen ezeknek a diákoknak komoly személyiségfejlődésen kell keresztülmenniük ahhoz, hogy célokat tűzzenek ki maguk elé, és elérhessék azokat. A legfontosabb, hogy higgyünk tanítványainkban és önmagunkban, bízzunk abban, hogy képesek vagyunk utat találni hozzájuk, és abban, hogy előbb-utóbb szárnyra kapnak.

Fotók: pexels.com
Ajánlott irodalom:

Stephen Glenn, Lynn Lott, Jane Nelsen: Pozitív Fegyelmezés az iskolában (Reneszánsz Könyvkiadó, Budapest, 2016)

Adele Faber, Elaine Mazlish: Beszélj úgy, hogy érdekelje -hatékony kommunikáció pedagógusoknak

Andrew Matthews: Legyél boldog tinédzser! (Varázsládika Kiadó, Budapest, 2003)

Daniel Pennac: Iskolabánat (M-érték Kiadó, Kft, Budapest, 2009)
http://www.tomacolor.hu/motivacio.pdf
A szerző korábbi cikke:

Hatékony konfliktuskezelés a pozitív nevelés eszközeivel
A szerző bemutatkozása:
Dudás Veronika vagyok, a budapesti Neumann János Számítástechnikai Szakgimnázium biológia-földrajz tanára. Osztályfőnökként sikerrel alkalmaztam a Pozitív fegyelmezés módszereit az osztályban felmerülő konfliktusok kezelésére, az együttműködés kialakítására.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hogyan motiváljunk olyan gyereket, aki nem akar tanulni? - Modern Iskola

# data[].attributes.attachment_link.description
"A korlátaidnál állsz, és az előtted lévő végtelent nézed. Mit látsz? Szépséget vagy kietlenséget? Hová tekintesz? A korlátaidon túlra vagy önmagadba? Kezedben deszka. Vajon épp építed, vagy lebontod korlátaidat?" Minden pedagógus fontos céljának tekinti a tanulók motiválását. A legtöbb tanár szereti a munkáját és a tantárgyát, ezért igyekszik érdekes órákat tartani, változatos, főként ...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pár éve, amikor egy kutatást csináltunk - „Gyerekek tapasztalatai a sportban" címmel -, egy nagyon fontos dologra lettünk figyelmesek. A kutatásban résztvevő felnőttek a gyermekkori sportolós élményeikre visszagondolva, sokszor bántalmazásként élték meg a „motivációs célú" edzői, szülői magatartásokat. A kiabálás, fizikai erőszak, megalázás, kirekesztés megannyi formája motivációnak számított az edzők és a szülők szemében: „Azért kiabáltam vele, mert azt akartam, hogy jobban teljesítsen." „Nem ütöttem volna meg, de muszáj volt, különben sosem hozza ki magából a maximumot.". Ha tehát motivációról van szó, az első és legfontosabb: hogyan motiválj úgy, hogy az tényleg a gyerek érdekét szolgálja.
1.
Először is, légy biztos abban, hogy szükség van a motivációra, és a gyerek teljesítményével kapcsolatos elégedetlenséged oka nem az, hogy - szerinted - ő neked nem tud megfelelni. Tudd biztosan, hogy nem a saját vágyaidat vetíted a gyerekre, és azért motiválod, hogy saját képességeit jobban megélhesse és kibontakoztathassa, nem azért, hogy te elérd, amit akarsz.

2.
Tudd, hogy hol a határ. Ne feszítsd-, és ne terheld túl a gyereked. A motiváció ne jelentse a játékhoz, pihenéshez szabadidőhöz való nagyon fontos gyermekjog sérülését.

3.
Légy biztos abban, hogy a motiváció a gyerekről szól. Ha azért keresel motivációs eszközöket, hogy a végén a gyerek több és jobb jegyet-, díjat-, elismerést hozzon haza, akkor versenyistállót működtetsz, nem pedig családot.

A motiváció célja az, hogy a gyerek végigmenjen egy úton, hogy ne adja fel, hogy átlendüljön a holtponton, hogy elfogadja: egy eredmény eléréséhez a küzdelem (és a kevésbé tetszetős feladatok elvégzése is hozzátartozik). Tehát itt is a célhoz vezető út a fontos, nem pedig önmagában a cél.

4.
Fogadd el, ha a gyerek nem akar valamit. Ne akarj egy botfűlű zenei antitálentumot „elmotiválni" a konzervatóriumig. Ne csak a motiváció alkalmazkodjon a gyerekhez (az ő egyedi szükségleteihez), hanem a cél is. Maradj a realitások talaján.

5.
Miután ezeket végiggondoltad, és még mindig azt érzed, hogy szeretnél néhány ötletet ahhoz, hogyan motiváld a gyerekedet, fogadd meg (a számodra legerősebb esküvel), hogy a motiváció semmilyen formában, és soha nem lehet a gyerek számára megalázó, lealacsonyító, nem hozhatja őt kiszolgáltatott helyzetbe, és nem jelenthet erőszakot.

....és akkor lássuk a gyerekmotivációs guruk legjobb tanácsait:
1. Szalámi-technika
Szeleteld fel a „Nagy Célt" több kisebbre, ezek részeredményeket, ennek köszönhetően ezek részsikereket jelenthetnek a gyereknek. Egy olyan motivációs tervet gondolj el, ami - hetekre lebontva - mutatja az elért sikereket és eredményeket (jól nyomon követhető módon). Mindez sokkal szerencsésebb, mintha csak egyetlen, hosszú távú (és ezért kevésbé kézzelfogható, elérhető) cél lebegne a gyerek szeme előtt. Ezt az utat a „Nagy Célig" felrajzolhatjátok egy nagy papírlapra, a falra, de vezethettek róla naplót, rajzfüzetet is.
2. Ne csak azt tartsd számon, hogy mi van még előttetek, hanem azt is, hogy milyen hosszú utat tettetek meg
Például: a nyelvvizsgára való felkészülésnél minden újabb téma, 100 szó, igeidő vagy bármilyen anyagrész elsajátítását ünnepeljétek meg. Néha álljatok meg, és nézzetek hátra, hogy mi mindent tanult már meg, sajátított el, hogyan fejlődött a gyerek. Ezzel a fókuszt az erőfeszítésén tartod (és így az eredmény/cél elérése kevésbé tűnik „elvárásnak") - tehát jól motiválsz.
3. Tedd érdekeltté a gyereket
Nem, ne pénzzel vagy más materiális módon, mert az korrupció, hanem beszélgessetek, és találjátok meg, hogy mi a gyerek valódi érdeke és érdeklődése a kitűzött cél elérésében. Önmagában a cél elérése is jutalom, de ha közben több időt töltött veled, közösen csináltatok meg egy-egy részfeladatot, akkor minőségi időt is töltötök együtt, ami a gyerekek számára az egyik legnagyobb jutalom.
4. Legyetek egy csapat, amelyik együtt dolgozik
Nem akkor vagy „elég jó szülő", ha a gyerek helyett dolgozol, hanem akkor, ha úgy segíted őt, ami neki a legjobb. A csapatmunka nem azt jelenti, hogy mindennap megkérdezed: „Megcsináltad?" „Gyakoroltál?" - ez számonkérés, nem motiválás. Ha viszont kíváncsian közelítesz, és valódi érdeklődést mutatsz, az tényleg segítheti a gyereket: „Megmutatod, mit gyakoroltok?" „Mi megy a legkönnyebben?" „Mi érzel a legnehezebbnek most?"...
5. Felkészítés a kudarcra
Felnőttként (általában) tudjuk, hogy nem baj, ha nem egyforma ütemű a fejlődés - merthogy szinte sosem az. Semmi sem egyenes. Még az egyenesek sem (hiszen a végtelenben találkoznak). Teljesen oké, ha van megtorpanás, visszaesés, majd nagy nekilódulás, abból lelassulás... és így tovább... Ezt a gyereknek is tudnia kell, tudatosítsd benne te is.
6. Maradj őszinte, ha az elismerésedet fejezed ki egy elért eredmény miatt
Nem szabad túldicsérni a gyereket, sem általánosságban adni megerősítést. Legyél specifikus: ahelyett, hogy azt mondanád: „Ügyes vagy", inkább fogalmazz úgy, amiből kiderül, hogy miben és miért volt ügyes.

Ahogy ezekből a példákból is látható, a motiváció akkor igazán hatékony, ha a gyerek egyedi szükségleteire szabott, partnerségen alapul, és egy folyamatot feltételez, nem pedig pillanatokat. De a szülőség tanulható, ezért elég sok időnk van arra, hogy rátaláljunk arra a motivációs eszköztárra, ami a saját gyerekünknél is hatékony.

A cikk forrása: wmn.hu

# data[].attributes.attachment_link.title
ÍGY MOTIVÁLD A GYEREKET! - 5+6 TÉNYLEG HASZNÁLHATÓ TANÁCS

# data[].attributes.attachment_link.description
Pár éve, amikor egy kutatást csináltunk - „Gyerekek tapasztalatai a sportban" címmel -, egy nagyon fontos dologra lettünk figyelmesek. A kutatásban résztvevő felnőttek a gyermekkori sportolós élményeikre visszagondolva, sokszor bántalmazásként élték meg a „motivációs célú" edzői, szülői magatartásokat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hogyan neveljünk BOLDOG gyerekeket? - Vekerdy Tamás

# data[].attributes.attachment_link.description
Gyermeknevelési szabályok, a következmény, és a motiváció szükségszerűsége. Helyén való a büntetés vagy sem? Eszközt szeretnék a kezembe, hogy a gyermekemet képes legyek végre motiválni! A cikk a büntetésről alkotott nézetek más oldalát szeretné megmutatni. Lehetőséget adni a szülők számára, hogy hatékonyan tudja motiválni a gyermekét.

# data[].attributes.attachment_link.title
A matematika fizikai fájdalmat okozhat!  - Van egy perced?

# data[].attributes.attachment_link.title
Tanulj akár egy zseni! - A Legjobb Tanulási Technikák

# data[].attributes.attachment_link.title
Tanulási Tippek Trükkök 👉 A LEGJOBB tanulási módszer

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A drog-témának pont a gyökeréig nem ásunk le, pedig onnan indul minden. Például ha a gyerek azt látja, a szülőt nem érdekli, amit mondani akar - ezeket a frusztrációkat vezetik aztán a kábszerezésbe. Ahhoz viszont, hogy a szülő, a tanár beszélni tudjon a gyerekkel a témáról, információk és eszközök kellenek. Ebben segít a Momentán Társulat Zacher Gáborral összefogva.

Hogy csökkenjen a szerhasználók száma Magyarországon, ahhoz nem csupán alternatívákra, jövőképre, megfelelő családi és generációs mintákra van szükség, de teljes szemléletváltásra - szögezte le Zacher Gábor a Momentán Társulattal együttműködésben szervezett Függő játszma című drogprevenciós programon, ahol pedagógusok és diákok kaptak ismereteket és szemszögeket a szerhasználatról - mindezt a Momentántól megszokott élmény-alapon.

A szemléletváltás kulcsa, hogy ne a kábítószert akarjuk megelőzni, hanem az oda vezető utat. Zacher Gábor szerint ez nem prevenció, hanem nevelés: meg kell tanulni együtt élni a drogokkal - mert megszüntetni a jelenséget, főleg ma, a dizájnerdrogok korában nagy eséllyel úgysem tudjuk. Zacher szerint a legfontosabb, hogy a gyerek olyan mintákat, példaképeket és értékrendet kapjon, hogy abból megtanuljon és merjen is nemet mondani. Mindez azonban onnan indul, hogy a szülő és a gyerek közötti óriási generációs szakadékot sikerüljön áthidalni. Ködösen hangzik, de ez nem jelent mást, mint azt, hogy ne csak kinyilatkoztatás-jelleggel beszéljünk a gyerekhez, hanem beszélgessünk vele.

Szoktam kérdezni a szülőket, hogy vajon ismerik-e a gyereküket. Nem úgy, hogy tudják-e a TAJ-számát, meg hogy milyenek a jegyei, hanem például tudják-e, milyen zenét hallgat a gyerek? "Hát, borzasztót!" - ennyi. Pedig abból, hogy mit hallgat, sok minden kiderül a gyerekről. Vagy például nem mindegy, hogy amikor megy a meccs, és az apa ül a tévé előtt, mindkét kezében egy-egy másodlagos nemi szerv: távirányító, sörösüveg, és a gyerek valamit mutatni akar, amit a neten talált, hogy az apja olyankor képes-e rá figyelni. Azt a manővert a meccsen vissza lehet majd nézni később is, de amikor a gyerek kommunikálni akar bármiről a szülővel, vagy kérdez, az olyan, mint a halál meg a hasmenés: ha menni kell, hát menni kell. Mert ez a lehetőség nem jön vissza, és egy idő után mással fogja megbeszélni, amit akart.

- világít rá a lényegre Zacher.

Mint mondja, főleg az olyan témákról fontos lenne elkezdeni beszélni, mint a drog, amit "az egyik oldal tabuként, a másik pedig fétistárgyként kezel". Pedig a zene kapcsán például el lehet kezdeni beszélgetni azokról a "betépett álmodozókról", akikről a gyerekek az iskolában is tanulnak, Kerouac, Rimbaud, és társaik ugyanis olyan dolgot alkottak, ami előrevitte a világot, és a gyerek erre felfigyel. Viszont fontos elmondani azt is, hogy ugyan valóban sok híres művész kábítószereket használt az alkotáshoz, ez azért nem jelenti azt, hogy minden drogos automatikusan őstehetségű művész lesz.

A gyereknek tudnia kell, hogy annak az esélye, hogy te leszel a következő Baudelaire, körülbelül egy az egymillióhoz, ami azért nem túl jó esély.

Az elmúlt három évben kétszázötven új pszichoaktív szer jelent meg a piacon, az új készítmények kilencven százaléka Kínából érkezik a világ különböző pontjaira. A felmérések azt mutatják, itthon minden harmadik 15-16 év közötti fogyasztott már valamilyen legális vagy illegális drogot, legalább háromszázötvenezer hétvégi drogfogyasztó van és körülbelül húszezer kábítószerfüggő, ennek a számnak a fele marihuána-függőket jelent. Egy hétvége alatt körülbelül százan kerülnek kórházba szerhasználat miatt, és bár a nemzetközi átlag ennél sokkal rosszabb, a számok mégis megoldást sürgetnek.

Ebben segíthet az a rengeteg nagyon is valóságos élethelyzet, amit a Momentán improvizációi révén a pedagógusok átgondolhattak.

A drogfogyasztás, a prevenció olyan kérdéskör, ahol fontos meglátni és megérteni egymás motivációit, nehézségeit, gátjait, és persze tudni kell ki is beszélni ezeket. Hisszük, hogy az elakadás ebben a kérdésben a kommunikáció nemlétéből és hiányosságaiból is fakad, a klasszikus tabukból. Mi az improvizáció eszköztárát segítségül hívva ezeket a helyzeteket szeretnénk bemutatni, feloldani és lehetőség szerint megoldási kulcsokat is adni a résztvevők számára szakemberek, szakértők bevonásával

- tette hozzá a Momentántól Kiskovács Attila, a Függő játszma projekt vezetője.

Az improvizációkban bemutatott élethelyzetekhez aztán Zacher Gábor adott jó néhány megoldási javaslatot is. Kiemelte, hogy pedagógusként is, szülőként is fontos, hogy a kérdés emberi oldala is megmutatkozzon, a klasszikus "én is voltam gyerek"-hozzáállás, ami lényegesen közelebb hozza a két generációt, mint bármilyen frontális okoskodás.

Elszívott a gyerek egy füves cigit? Ha már így van, akkor kérdezzük meg azt a gyereket, hogy milyen érzést adott? Meg tudja-e valósítani magát ezek nélkül? Vagy mi az, ami úgy hiányzik az életéből, amit csak így talál meg, hogyha drogozik? Rengeteg dolog lehet a szerhasználat mögött, hiányzó apai, anyai minta, és főleg a figyelem hiánya. A drogok kapcsán az a baj, hogy mindenről beszélünk, csak épp a dolgok gyökeréről nem, amiről a legfontosabb volna. Nem gondolná az ember, hogy ezek a dolgok ennyire fontosak? Persze, aztán előadáson elmondom az előbbi meccsnézős történetet, és a gyerek úgy bólogat! Ez nagyon gáz.

Mint mondja, nem kell mindig Arany János szavaival fogalmazni, nyugodtan bele lehet kérdezni a sűrűjébe: "A balhésabb társaságban vannak a menőbb pasik, igen? Attól menő, hogy drogozik? És mit remélsz, betép, beszorít a sarokba és megdug?" - ne féljünk kimondani azt, hogy igen, a tinikben ez is munkál, mert enélkül nem lesz előrelépés. "Az a legnagyobb baj ma a kábítószerekkel, hogy tizenöt évvel ezelőtt, ha megkínáltak egy füves cigivel, lehetett tudni, hogy THC van benne, de ma a bizonytalanság van benne" - fűzte hozzá Zacher.

A Függő játszma programban elsőként százharminc pedagógus, iskolai nevelő, iskolapszichológus, illetve ugyanennyi budapesti diák vett részt, itt a Momentán improvizációja mellett a Baptista Szeretetszolgálat, a Metamorfózis Egyesület és a Kompánia Alapítvány is tartott egy-egy workshopot. A Társulat performansza Kapolcson, a Művészetek Völgyében is látható lesz a Momentán Udvar programjai között - mindez az EMMI támogatásával. A kezdeményező Momentán Társulat azonban reméli, hogy a program sikeres lesz, így az ősz folyamán további előadásokat tudnak még megszervezni mind iskolai pedagógusok, mind az érintett korosztály számára.

# data[].attributes.attachment_link.title
Zacher Gábor: Amikor a gyerek kérdez, az olyan, mint a hasmenés: menni kell | 24.hu

# data[].attributes.attachment_link.description
Hogy csökkenjen a szerhasználók száma Magyarországon, ahhoz nem csupán alternatívákra, jövőképre, megfelelő családi és generációs mintákra van szükség, de teljes szemléletváltásra - szögezte le Zacher Gábor a Momentán Társulattal együttműködésben szervezett Függő játszma című drogprevenciós programon, ahol pedagógusok és diákok kaptak ismereteket és szemszögeket a szerhasználatról - mindezt a Momentántól megszokott élmény-alapon.