# data[].attributes.headline
lavet af Valdemar Ea Melina Siff Nicoline og Oliver

# data[].attributes.subject
lavet af Valdemar Ea Melina Siff Nicoline og Oliver

# data[].attributes.headline
 den 22. september, hvor de forstærket med mandskab fra Christoffer Lindenow på Nykøbing indtog slottet og skød 27 ryttere. Opholdet i Sydsjælland blev dog med tiden for hedt for den lille friskytteskare, og Svend beretter i sin rapport om, hvordan fjenden udkommanderede 2000 ryttere 

# data[].attributes.subject
 den 22. september, hvor de forstærket med mandskab fra Christoffer Lindenow på Nykøbing indtog slottet og skød 27 ryttere. Opholdet i Sydsjælland blev dog med tiden for hedt for den lille friskytteskare, og Svend beretter i sin rapport om, hvordan fjenden udkommanderede 2000 ryttere 

# data[].attributes.body
den var på DR1

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Som historie, film og tv-interesseret synes jeg, det er en god nyhed, at man har valgt at give en seriøs sum penge til en ny tv-serie om krigen i 1864.

Det er også en god nyhed, at de 100 millioner kroner, det drejer sig om, er blevet givet til en dygtig instruktør som Ole Bornedal. Især fordi Bornedal og hans produktionsselskab har oplyst, at forlægget til serien er Tom Bukh-Swientys bøger Slagtebænk Dybbøl og Dommedag Als. Swienty er nemlig en dygtig historiker og journalist, der har skrevet fremragende bøger om den store nationale katastrofe, som kostede den daværende helstat over en tredjedel af territoriet og befolkningen.

I en tid hvor grænserne igen er på den politiske dagsorden, og fortiden bruges til at retfærdiggøre dagens politiske studehandler, er det relevant at kigge på en af de begivenheder, der har formet Danmark, som vi kender det i dag. Og til det formål er en stort anlagt historisk dramaserie på DR1 mere effektiv end ethvert folkemøde. Tænk på Krøniken og Gøngehøvdingen, der indimellem kunne samle op mod to millioner mennesker foran tv-skærmene søndag aften. Eller Matador, der står som et fikspunkt i dansk tv-historie. Uden at diskutere kvaliteten af disse serier er det nærmest givet, at de udfylder et stort rum i danskernes visuelle historiske bevidsthed om den tid, de beskriver.

Fortegnet gøngehøvding

Film og tv-medierne er simpelthen uovervindelige, når det gælder om at skabe historisk hukommelse. Hvor mange mennesker tænker mon på Schindlers Liste, når de tænker på holocaust, eller Søren Pilmark når de tænker på Svenskerkrigene?

Netop derfor er det mit håb, at vi slipper for endnu en gøngehøvding. Vi har set Søren Pilmark og de andre medlemmer af Ørkenens Sønner redde kongeriget i en dansk spaghettiwestern i nordiske renæssancekulisser én gang. Og det endda i tretten afsnit, der grundigt fik vist os, hvad svenskerne dengang var for nogle voldtægtsforbrydere, svindlere og kujoner. Vi har gyst med Svend Gønge, der fik gjort de lange lyse lokker våde i voldgraven, da han skulle redde adelsdamerne fra den forfærdelige svensker Jens Okking. Og selv om det indimellem var morsomt, og selv om Per Pallesen fik sin pige til sidst, fortjener krigen i 1864 en grundigere behandling.

Jeg håber, at Bornedal afstår fra fristelsen til at reducere historien til stereotyper og klicheer. Dem mod Os, de grumme prøjsere med bagladegeværerne og de stakkels danskere, der håbløst måtte lade deres geværer forfra, mens horderne af prøjsere strøg op ad Dybbøls skanser, som var de båret af Deutsche Bahn. Den slags er ikke nødvendigt for at lave fængende fjernsyn.

Slagkraftigt medie

Jeg håber derimod, at folkene bag den kommende serie vil lytte til den amerikanske historiker Robert A. Rosenstone, der er en af de førende eksperter, når det kommer til historie på film. Han afskriver ikke mediet som useriøst og overdramatisk, men insisterer på at tage det seriøst. Som Historie, med stort H, som han skriver i sin bog History on Film/Film on History fra 2006.

Han anerkender, at levende billeder og lyd har store forcer i sammenligning med den skrevne historie, især når det gælder repræsentationen af fortiden og dannelsen af kollektiv historisk bevidsthed.

Ifølge Rosenstone kan en film endda nogle gange beskrive fortiden mere præcist end en akademisk historiebog på tusindvis af sider. For selv om Bukh-Swienty grafisk beskriver den dommedagsagtige granatregn over de danske stillinger i det tågede forår, med alt hvad det medfører af afrevne lemmer og voksne mænds gråd, bliver den slags scener endnu mere kraftfulde, hvis de udføres vel i et visuelt medie.

Hvordan beskriver man soldater, der i desperation blandet med frygt, afmagt og utrolige afsavn, i en dødsrus udkæmper et slag, som ingen er i tvivl om er tabt på forhånd? Den tilstand kan en dygtig skuespiller med en dygtig instruktør bag sig vise meget bedre end en statistik over tabstallene ved Dybbøl.

Kampen om kernelandet

Historien om krigen i 1864 rummer et enormt potentiale til en god dramatisk serie. Vi har naive nationalromantiske politikere i København, der overtræder en international konvention og alligevel regner med hjælp fra stormagterne.

Samtidig har vi en prøjsisk ministerpræsident i Otto von Bismarck, der desperat har brug for en krig for at redde sin indenrigspolitiske stilling i Berlin. Og mens de nationalistiske danskere fuldstændig overser, at deres sagnomspundne Slesvig ikke længere er overvejende dansksindet og sætter deres lid til det militært ubrugelige, men mytologiske Dannevirke, går de lige i Bismarcks net.

Fejl på fejl besegler danskernes skæbne, og da den kompetente, men excentriske general de Meza afsættes af den populistiske regering, der hytter sit eget skind af frygt for folkestemningen i København, går det kun én vej: mod slagtebænken i Dybbøl, hvor den elementære sandhed om krigen findes.

Det er her, tusindvis af unge mænd, familiefædre, bønder, bagere, elskere og elskede går deres endeligt i møde. Og selv om rammerne for krigen fastlægges i Berlin, København og London, skal dens virkelighed findes hos den almindelige soldat ved Dybbøl, der intet har at vinde.

På begge sider er lidelserne ufattelige, og det politiske spil ender i personlig tragedie for soldaterne og deres familier, der grusomt ofres af magthaverne i Berlin og København. Det hele endda akkompagneret af et stort militærorkester, der er opstillet i en prøjsisk skyttegrav. Her er der mulighed for at udforske krigens væsen og samtidig lave fantastisk tv.

Historieskrivning er altid en kamp om fortolkningsret, og der lægges altid en vinkel. På skærmen bliver historien ofte eksemplificeret gennem personer, der tillægges en uforholdsmæssig stor betydning for deres frem- og samtid.

Men denne forsimpling er ikke et filmisk grundvilkår. I stedet for at lade sig inspirere af Mel Gibson ( The Patriot, Braveheart etc.), når slagene skal instrueres, kunne Bornedal lade sig inspirere af eksempelvis Terrence Malicks Thin Red Line. På trods af stjerneskuespillere bliver krigsscenerne her ikke det sædvanlige individualiserede heltekvad, men nærmere et uforståeligt virvar, hvori der ikke findes helte eller skurke. Det centrale er den desperation og det kaos, der ligger nærmere krigens anatomi, som den beskrives af Bukh-Swienty og hans udvalgte kilder.

Minder om egne synder

Begivenhederne i 1864 fik alvorlige konsekvenser for Danmark. Deraf kom den homogene nationalstat, der ikke gik i angrebskrig i mere end 100 år, og som i slutningen af 1800-tallet årligt havde tocifrede immigrationstal. Nationen lukkede sig om sig selv, og danskernes valgsprog blev formuleret af H.P. Holst, men tilskrevet hedeselskabsstifteren Enrico Dalgas: "For hvert et tab igen erstatning findes; hvad udad tabtes, det må indad vindes."

Tankevækkende er det, at den første angrebskrig, Danmark deltog i siden, var mod Serbien, der kæmpede for at beholde det mytologiske kerneland i Kosovo, der primært var befolket af albanere, og at den næste var mod Irak, hvor man overtrådte de internationale konventioner. Det bør høre med i vores selvforståelse som en krigsførende nation, der fører værdikamp med våben, at det vi kæmper mod i dag, ikke altid har ligget os selv fjernt.

Bornedal har muligheden for at skabe en tiltrængt debat om Danmarks historie i et europæisk perspektiv på baggrund af en fremragende dramatisk historie. Men han kan også ende med at lave endnu en gøngehøvding, der vel så vil resultere i en statue af Ørkenens Sønner under Kronborg, der igen vil stå klar til at redde fædrelandet, når DR afsætter penge til det.

# data[].attributes.attachment_link.description
Som historie, film og tv-interesseret synes jeg, det er en god nyhed, at man har valgt at give en seriøs sum penge til en ny tv-serie om krigen i 1864. Det er også en god nyhed, at de 100 millioner kroner, det drejer sig om, er blevet givet til en dygtig instruktør som Ole Bornedal.

# data[].attributes.body
dansk Friskyktekaptajn, der i omkring 1645 fik tilnavnet "Gøngehøvdingen