# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Cancelarul german Angela Merkel va dezveli astăzi un monument dedicat victimelor rome şi sinti ale Holocaustului, a cărui realizare a durat 20 de ani, fiind marcată de controverse legate de design şi costuri, relatează BBC News.

24 Octombrie 2012, 09:05 (actualizat 24 Octombrie 2012, 18:28) |

Monumentul - o piscină circulară cu un mic soclu în centru - se află în parcul Tiergarten, în apropierea clădirii Parlamentului german şi este destinat comemorării victimelor Holocaustului.

Istoricii spun că între 200.000 şi 500.000 de romi au fost ucişi în Holocaustul din al Doilea Război Mondial.

„Pentru mine este foarte important să păstrăm o cultură a amintirii", a declarat Merkel, într-un interviu pe canalul său de YouTube.

„Fiecare generaţie trebuie să se confrunte cu propria istorie. Şi pentru asta e nevoie să avem locuri potrivite unde oamenii să meargă atunci când martorii evenimentelor respective nu vor ma fi în viaţă", a mai spus ea.

Merkel a admis că realizarea monumentului a durat mult şi a stârnit numeroase discuţii, reamintind că şi crearea memorialului dedicat evreilor ucişi în Europa a durat 15 ani.

Astăzi, cancelarul german va dezveli monumentul în prezenţa a 100 de supravieţuitori.

Memorialul a fost creat de artistul israeliam Dani Karavan. Pe soclu va fi, zilnic, depusă o floare proaspătă. Pe marginea piscinei este gravat poemul "Auschwitz" al italianului Santino Spinelli. De asemenea, memorialul cuprinde şi o cronologie a campaniilor de exterminare duse de nazişti.

În 1982, Germania a recunoscut oficial genocidul comis împotriva romilor şi a populaţiilor sinti - o comunitate înrudită care trăieşte în zonele germanice din Europa Centrală.

În ultimii ani, Germania a comemorat adesea persecutarea romilor în cel de-al Doilea Război Mondial. Totuşi, organizaţiile de apărare a drepturilor comunităţii rome se plâng că în multe ţări europene nivelul de discriminare este încă ridicat.

*

# data[].attributes.attachment_link.title
Un monument dedicat romilor, victime ale Holocaustului, dezvelit miercuri la Berlin

# data[].attributes.attachment_link.description
Cancelarul german Angela Merkel va dezveli astăzi un monument dedicat victimelor rome şi sinti ale Holocaustului, a cărui realizare a durat 20 de ani, fiind marcată de controverse legate de design şi costuri, relatează BBC News.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nevoparudimos - alternativa la saracie - educatia!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
TOLI | Bringing the lessons of the Holocaust into today's world

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Why I Became a Holocaust Educator

Meet Kimberly Jones, high school teacher from Chapel Hill, NC who participated in TOLI's 2022 Seminar on Holocaust and Human Rights Education. When Kimberly Jones, a high school English teacher from Chapel Hill, North Carolina, first taught the Holocaust seventeen years ago, she probably didn't anticipate it would become a vital part of her [...continue]

# data[].attributes.attachment_link.title
TOLI- The Olga Lengyel Institute for Holocaust Studies and Human Rights

# data[].attributes.attachment_link.description
Meet Kimberly Jones, high school teacher from Chapel Hill, NC who participated in TOLI's 2022 Seminar on Holocaust and Human Rights Education.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fundaţia Agenţia de Dezvoltare Comunitară „Împreună" este o organizație de drept privat, înființată în 1999, cu caracter ne-patrimonial, apolitic, ne-guvernamental.

Misiunea Fundaţiei Agenţia "Împreună" este orientată în vederea păstrării şi afirmării personalităţii romilor, a recunoaşterii lor ca minoritate etnică şi naţională, prin activităţi de cercetare, documentare şi difuzare, elaborare şi implementare a politicilor sociale în folosul romilor.

Obiectivele Fundaţiei Agenţia "Împreună" au vizat de-a lungul timpului, atât dezvoltarea comunităţilor locale de romi, precum şi dezvoltarea relaţiilor de cooperare şi parteneriat cu instituţii publice centrale şi locale.

Astfel, proiectele derulate în domenii precum dezvoltarea comunitară locală, ocuparea şi dezvoltarea capacităţii instituţionale a ONG-urilor, facilitarea parteneriatelor locale, formarea de reţele de tineret, programele pentru femei rome, dar şi multitudinea de cercetări întreprinse pentru a analiza situaţia romilor pe piaţa muncii, au evidenţiat preocuparea fundaţiei noastre pentru incluziunea socială a romilor sub mai multe aspecte.

Din 1999, Fundaţia Agenţia "Împreună" a gestionat peste 50 programe sprijinite financiar de către Comisia Europeana, Banca Mondială, Fundaţia Soros, Fundaţiile Olandeze, Roma Education Fund, Ambasada SUA. Din 2002 Agenţia "Împreună" creează şi sprijină politici sociale pentru romi ( Bursa locurilor de muncă, Caravana ocupării, Strategia Guvernului României de incluziune a cetățenilor români aparținând minorității romilor). De asemenea, organizația a fost implicată, alături de alte entități, în acordarea de Asistenţă Tehnică Guvernului României în gestionarea programelor Phare, a granturilor, în proiecte de facilitare comunitară, formarea de reţele şi acces la servicii sociale.

Obiectivele Fundaţiei Agenția "Împreună" se situează pe două planuri: dezvoltarea locală a comunităţilor de romi prin metoda facilitării comunitare; dezvoltarea de programe la nivel naţional pe domenii specifice precum educaţie, ocupare, tineret, gen, participare civică locală, în vederea dezvoltării şi adaptării politicilor de incluziune socială la nevoile comunităţilor de romi.

Rezultatele pe care Fundaţia Agenția "Împreună" le-a obținut în ultimii 15 ani au arătat că acolo unde se lucrează ÎMPREUNĂ pentru aceste obiective, schimbările în bine sunt posibile şi generează la rândul lor alte schimbări.

e-mail: [email protected]

tel.: 021.210.05.39/211.34.29
www.agentiaimpreuna.ro https://www.facebook.com/AgentiaImpreuna

# data[].attributes.attachment_link.title
Fundaţia Agenţia de Dezvoltare Comunitară „Împreună"

# data[].attributes.attachment_link.description
Fundaţia Agenţia de Dezvoltare Comunitară „Împreună" este o organizație de drept privat, înființată în 1999, cu caracter ne-patrimonial, apolitic, ne-guvernamental. Misiunea Fundaţiei Agenţia "Împreună" este orientată în vederea păstrării şi afirmării personalităţii romilor, a recunoaşterii lor ca minoritate etnică şi naţională, prin activităţi de cercetare, documentare şi difuzare, elaborare şi implementare a politicilor sociale în folosul romilor.

# data[].attributes.headline
Petitie: Dreptate pentru supraviețuitorii romi ai Holocaustului!

# data[].attributes.subject
Petitie: Dreptate pentru supraviețuitorii romi ai Holocaustului!

# data[].attributes.attachment_link.title
Petitie: Dreptate pentru supraviețuitorii romi ai Holocaustului!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
In perioada 2014-2015 asociatia Nevo Parudimos din Resita in calitate de partener local din Romania implementeaza proiectul "Citește și nu uita - Genocidul Romilor - Parte a Istoriei Europene".
Obiectivul acestui proiect este acela de a sensibiliza populația asupra Genocidului Romilor și de a stimula dezbateri și gandire critică pe acesta tema. Proiectul oferă tinerilor posibilitatea de a cunoaște supraviețuitori și de a cunoaște experiențele acestora pentru a învăța din trecut și pentru a dezvolta simțul proprietății active asupra valorilor europene comune.
Activitatile proiectului nostru sunt:

1. Curs de formare in domeniul metodei de lucru "BIBLIOTECA VIE"

2. Evenimente Nationale in tarile partenere de "BIBLIOTECA VIE"

3. Campanii locale in tarile partenere pentru a atrage atentia asupra Cenocidului Romilor

4. Crearea de retele Nationale si Internationale

5. Conferinta internationala de diseminare

In Romania activitatile proiectului nostru sunt:

1. Workshop - Genocidul Romilor - Parte a Istoriei Europene

2. Organizarea expozitiei de pictura Priveste si nu uita - Genocidul Romilor - Parte a Istoriei Europene, expozitie realizata cu lucrari realizate de 10 tinerii artisti ai liceului de arta Sabin Pauta din Resita

In cadrul expozitiei de pictura in ulei, puteti vedea lucrarile artistilor: Aoki Lia,Balica Cosmina, Bîlcă Antonia, Boșneac Alys, Botșanu Alexandru, Garoiu Cristian, Ilie Dariana, Ivancea Amira, Magheț Patricia, Vasilescu Ioana care au fost indrumati de profesorii Anița STRÎMBU si Adrian GAROIU.

1. Organizarea recitalului de vioara Asculta si nu uita - Genocidul Romilor - Parte a Istoriei Europene, recital realizat de tinerii artisti ai liceului de arta Sabin Pauta din Resita

2. Biblioteca vie - Asculta si nu uita - Genocidul Romilor - Parte a Istoriei Europene, eveniment organizat cu participarea unor supravietuitori ai deportarii romilor in Transnistria

Acest proiect este finantat de programul Europa pentru Cetateni, contract 2014-30605/001-001.
Parteneri

Partenerii internationali

Partenerii locali

Partener media

Disclaimer

Această comunicare reflectă doar vederile autorului iar Comisia Europeană nu poate fi făcută responsabilă pentru utilizarea informaţiei pe care o conţine.

# data[].attributes.attachment_link.title
Citește și nu uita - Genocidul Romilor - Parte a Istoriei Europene

# data[].attributes.attachment_link.description
In perioada 2014-2015 asociatia Nevo Parudimos din Resita in calitate de partener local din Romania implementeaza proiectul "Citește și nu uita - Genocidul Romilor - Parte a Istoriei Europene". Obiectivul acestui proiect este acela de a sensibiliza populația asupra Genocidului Romilor și de a stimula dezbateri și gandire critică pe acesta tema.

# data[].attributes.attachment_link.title
Heidelberg Sinti & Roma Documentation Center 2011 (2).jpg

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
2 august: Holocaustul romilor, comemorat la Auschwitz

2 august, Ziua Europeană de Comemorare a Holocaustului Romilor a fost marcată la Auschwitz în cadrul evenimentului internațional "Roma Genocide Remembrance: Dik I Na Bistar/Privește și nu uita", unde peste 350 de tineri romi și ne-romi (din România, Ungaria, Italia, Bulgaria, Franța, Spania, Grecia, Marea Britanie, Ucraina, Macedonia, Serbia, Muntenegru, Kosovo, Croația, Austria, Germania, Olanda și Portugalia) au participat la ceremonia oficială dedicată comemorării victimelor rome din perioada Holocaustului (Porrajmos) în prezența supraviețuitorilor romi ai Holocaustului (Raymond Gureme, Albert Wolf, Peter Hollenreiner, Siegfried Heilig, Frieda Larsen, Forgacz Jozseff) și reprezentanților guvernelor și instituțiilor relevante la nivel internațional. Evenimentul este coordonat de către Asociația Nevo Parudimos din Reșița în parteneriat cu peste 24 de organizații membre ale rețelei TernYpe.

"Trebuie să reziști. Trebuie să reziști discriminării, rasismului, evacuărilor violente la care romii sunt victime în toată Europa. Noi, cei bătrâni, am aprins flacăra, acum vă rămâne vouă tinerilor să o hrăniți, să o faceți să crească ca să devenim mai puternici", le-a transmis Raymond Gurême celor prezenți la comemorare.

"Dacă merg într-o școală unde sunt elevi romi și ei îmi spun că știu despre Holocaustul romilor, eu mă declar mulțumit. Vrem ca lumea să vorbească despre ce s-a întâmplat și ca tinerii romi să știe ce s-a întâmplat în istoria lor" (Daniel Grebeldinger, coordonatorul evenimentului).

Proiectul este implementat de către Asociația Nevo Parudimos și este finanțat în cadrul proiectului "70 de ani după Auschwitz - amintirea și educația tinerilor europeni despre Genocidul Romilor", prin programul Europa pentru cetățeni. Susținători media: TVR, Go Free. Mai multe informații pot fi accesate pe pagina de Facebook Dik I Na Bistar România.

Presaqo komunikàto, 2 àugusto 2016

2 àugusto, O Evroputno Dĭves e Komemoraciaqo e Porrajmosqo, sas baredĭvesărdo k-o Auschwitz anθ-o evènto "Roma Genocide Remembrance": Dik I na Bistar, kaj maj but sar trin śela panӡvardeś rromane vi gaӡikane terne anθar i Rumùnia, Ungària, Itàlia, Bulgària, Frànca, Hispània, Grècia, I Bari Britània, Ukràina, Makedònia, Sèrbia, Muntenegru, Kòsovo, Hrvatska, Aùstria, Germània, Holàndia vi Portugàlia line kotor kaj i oficiàlo ceremonìa vaś i komemoràcia le viktimurenqi anθar o Porrajmos. Kothe avena si rroma kaj ӡivde palal o Porrajmos (Raymond Gureme, Albert Wolf, Peter Hollenreiner, Siegfried Heilig, Frieda Larsen, Forgacz Jozseff) vi reprezentàntură e governmenturenqe vi śerale institucienqe katar o maśkarthemutno lèvelo.

O èvento si tradino katar I Asociàcia Nevo Parudimos anθar o fòros Rèśica, anθ-o parteneriàto e avere maj but sar 24 dujvardeś thaj śtar organizàcie anŭar i drakhlin TernYpe.

"Si te na mekhes tut. Si te na mekhes tut anglal i diskriminàcia, anglal o rasìzmo, anglal i evakuàcia zorăça kaj le rroma si vìktimură anθ-i sasti Evròpa. Ame, le phure, thabardăm i jag, akana si te pravaren la tume, le terne, te keren la te barŏl, kaj ame te ovas mai zorale", phendăs o Raymond Gurême kodolenqe kaj sinesas kaj i komemoràcia.

"Te ӡav anθ-jekh śkòla kaj sine rromane siklŏvne, thaj von phenen manqe kaj ӡanen palal o Porrajmos, me sem but naisardo. Kamas kaj le manuśa te den dùma/ te vakăren palal so sas vi kaj le rromane terne te ӡanen so sas anθ-i història penqi", phendăs o Daniel Grebeldinger, o tradno/ koordonatòro e eventosqo. (Daniel Grebeldinger, eventosqo koordonatòro)

O projèkto si implementisardo katar i Asociàcia Nevo Parudimos thaj si lovărdo anθ-o projèkto "Eftavardeś berśa palal o Auschwitz - o bibistaripen vi i edukàcia le evroputne ternenqi vaś o rromano Porrajmos", anθar o progràmo Evròpa vaś le thanale. Dine vast katar i mèdia: o TVR, o Go Free.

Maj but informàcie śaj te arakhen p-i patrin Dik I Na Bistar România, kaj si p-o Facebook.

Press release, 2nd of August 2016
2nd of August: Roma Holocaust remembered in Auschwitz
2 nd of August, Roma Holocaust Memorial Day, was marked at Auschwitz during the „Dik I Na Bistar/Look and do not forget„ international event, where over 350 youth (from Romania, Hungary, Italy, Bulgaria, France, Spain, Greece, UK, Ukraine, Macedonia, Serbia, Montenegro, Kosovo, Croatia, Austria, Germany, Holland and Portugal) participated in an official ceremony dedicated to the commemoration of Roma Holocaust (Porrajmos) victims, in the presence of Roma Holocaust survivors (Raymond Gureme, Albert Wolf, Peter Hollenreiner, Siegfried Heilig, Frieda Larsen, Forgacz Jozseff) and representatives of relevant European governments and institutions. The event is coordinated by the Nevo Parudimos Association from Reșița (Romania) in partnership with over 24 organizations from the TernYpe Network.

"You must resist. You must resist the discrimination, racism, violent evictions to which the Roma and Travellers are falling victims across all of Europe. We, the old ones, have lit the flame. Now, it is up to young people to feed it, make it grow and so that we become stronger." said Raymond Gurême to those present at the commemoration.

"If I go to a classroom where there are Roma students and they tell me that they know about the Roma Holocaust, I would be happy just with that. We want people to talk about what happened and we want young Roma to know what happened in their history.", stated Daniel Grebeldinger, event coordinator.

The project is implemented by the Nevo Parudimos Association and is financed by the "70 years after Auschwitz- remembering and European youth education of Roma Genocide", through the Europe for Citizens Program. Media supporters: TVR, Go Free.\ For more information access the official Facebook page Dik I Na Bistar România.

# data[].attributes.attachment_link.title
2 august: Holocaustul romilor, comemorat la Auschwitz | Go Free

# data[].attributes.attachment_link.description
2 august, Ziua Europeană de Comemorare a Holocaustului Romilor a fost marcată la Auschwitz în cadrul evenimentului internațional "Roma Genocide Remembrance: Dik I Na Bistar/Privește și nu uita", unde peste 350 de tineri romi și ne-romi (din România, Ungaria, Italia, Bulgaria, Franța, Spania, Grecia, Marea Britanie, Ucraina, Macedonia, Serbia, Muntenegru, Kosovo, Croația, Austria, Germania, Olanda și Portugalia) au participat la ceremonia oficială dedicată comemorării victimelor rome din perioada Holocaustului (Porrajmos) în prezența supraviețuitorilor romi ai Holocaustului (Raymond Gureme, Albert Wolf, Peter Hollenreiner, Siegfried Heilig, Frieda Larsen, Forgacz Jozseff) și reprezentanților guvernelor și instituțiilor relevante la nivel internațional.

# data[].attributes.body
Guten Tag!
Ich heisse Fercea Gheorghita und bin Lehrerin für Geschichte an der Mircea Eliade Highschool, in Resita, Banat, Rumänien. Ich arbeite seit ihrer Gründung mit der Nevo Parudimos Association zusammen. In meiner Schule gibt es Roma-Schüler mit denen wir viele verschiedene Aktivitäten zur besseren Integration in Schule und Gesellschaft machen. Einige der Romaschüler haben bereits ihren Schulabschluss und eine Ausbildung abgeschlossen.

Seitdem ich vor zwei Jahren an einem Seminar mit Spezialisten des Nationalen Instituts für Holocaustforschung „Elie Wiesel“ in Rumänien und des „Olga Lengyel“ Instituts in New York teilgenommen habe, organisiere ich Projekte im Bereich des Völkermords der Roma. Dort war Herr Daniel Grebeldinger, Präsident der Nevo Parudimos Association, Dozent.

Ich nahm auch an einem Kurs über Roma-Sklaverei und dem Holocaust teil, der vom rumänischen Bildungsministerium, dem Nationalen Roma-Kulturzentrum und der Stiftung „Impreuna" in Bukarest organisiert wurde. Wir organisieren Aktivitäten mit den Schülern in Zusammenarbeit mit der Resita Jüdischen Gemeinde und mit Spezialisten von Nevo Parudimos. Zum Beispiel organisierten wir: Zwanzigster Februar - Tag der Desinformation der Roma in Rumänien und Tag der sozialen Gerechtigkeit; Gedenken an die Opfer - Zweiter August, Sieben und zwanzigster Januar; Siebter Oktober - Holocaust-Tag in Rumänien; Achter April - Internationaler Tag der Roma.

Wir organisieren offene Unterrichte um Informationen zum Thema Sklaverei und dem Holocaust der Roma zu verbreiten. Diese offenen Unterrichte sind für Schüler, Lehrer aus der Region und Geschichtslehrer der Grundschule in Zusammenarbeit mit Freiwilligen aus Nevo Parudimos und „Casa Corpului Didactic“ entstanden.

Der Völkermord an den Roma ist Teil der europäischen Geschichte. Wir waren Gastgeber einer Ausstellung, die eine Reihe von bewegenden Bildern aus den Konzentrationslagern des Zweiten Weltkriegs aus dem Hamburger Arbeitsmuseum zeigt.

Ziel dieser Projekte ist es, rassistische und intolerante Einstellungen zu bekämpfen, indem die Erinnerung an den Holocaust unter Schülern, Lehrern und der lokalen, nationalen und internationalen Gemeinschaft gepflegt wird.

Schüler müssen heute wissen, was in der Vergangenheit passiert ist. Wir brauchen auch in Zukunft solche Projekte.

Vielen Dank!

# data[].attributes.headline
Dokumentations- und Kulturzentrum Deutscher Sinti und Roma, Aprilie 2018, Heidelberg, Germania

# data[].attributes.subject
Dokumentations- und Kulturzentrum Deutscher Sinti und Roma, Aprilie 2018, Heidelberg, Germania

# data[].attributes.attachment_link.description
o experienta unica, impresionanta, cu impact puternic asupra mea

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
Post by ghiorghita.fercea.

# data[].attributes.headline
Roma and Sinti Holocaust - Part world history

# data[].attributes.subject
Roma and Sinti Holocaust - Part world history

# data[].attributes.attachment_link.description
Dokumentations- und Kulturzentrum Deutscher Sinti und Roma

# data[].attributes.attachment_link.title
GELEM GELEM - ORIGINAL / Dželém dželém lungóne droméntsa,  ©By 2011

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Die Sonne leuchtet vom blauen Himmel. Doch der eisige Wind lässt frösteln, ebenso wie die Vorstellung davon, was hier geschehen ist. Wo einst zehntausende Menschen in Baracken eingepfercht waren, ragen Kamine und Mauerreste anklagend in den Himmel. Endlose Stacheldrahtzäune durchschneiden das weite Gelände. Dahinter Birkenwälder, die Auschwitz-Birkenau den Namen gaben. Von den Gaskammern und Krematorien, in denen hunderttausende Menschen getötet und verbrannt wurden, stehen nur noch Trümmer. Die Täter sprengten sie, bevor russische Truppen im Januar 1945 Auschwitz erreichten und das Morden endete.

"Ade, lieb Heimatland"
Fast zwei Millionen Besucher kommen jährlich ins Museum Auschwitz-Birkenau. An diesem Morgen ist es ruhig. 30 Besucher aus Baden-Württemberg im Südwesten Deutschlands laufen auf den Spuren der Häftlinge über die lange Lagerstraße zum ehemaligen "Zigeunerlager" im Abschnitt BIIe.

Am Denkmal für die ermordeten Sinti und Roma aus Europa legen sie weiße Rosen nieder für die Menschen, die vor 75 Jahren aus Stuttgart nach Auschwitz deportiert wurden. Unter ihnen: Bobby Guttenberger aus Ravensburg. Seine Großeltern waren hier eingesperrt. Ihre Angehörigen starben, sie überlebten.

Als die Ravensburger abgeholt wurden, sang eine alte Frau: "Nun ade, du mein lieb' Heimatland". Eine Heimat, die verstieß und tötete: Sinti und Roma leben seit 600 Jahren in Europa. Die deutschen Sinti kämpften im Ersten Weltkrieg für das Kaiserreich, später in der Wehrmacht, bis sie im Nationalsozialismus aus "rassenpolitischen Gründen" entlassen wurden.

"Ich bin Deutscher. Deutscher mit einer anderen Kultur", hat Bobby Guttenberger am Vortag erklärt. Mitreisende hatten ihn gefragt, ob er die deutsche Staatsangehörigkeit habe. "Wie kommen Sie auf die Frage?", hakte er irritiert, aber sehr freundlich nach. Er schätzt die Offenheit und Herzlichkeit bei der Gedenkreise der Evangelischen Akademie Bad Boll von Stuttgart nach Auschwitz. Dass manche so wenig über Sinti wissen, hat ihn überrascht. Umso wichtiger ist ihm der Austausch.
"Was hast Du da für ein Tattoo?"
Sinti sind seit jeher Deutsche. Sie pflegen - ähnlich wie Friesen oder Sorben - eine eigene Sprache: Romanes. Sie haben "eine andere Musikgeschichte und vielleicht ein engeres Zusammenleben der Familie, als man es von Nicht-Sinti kennt", sagt Bobby Guttenberger. Er hat sich nach seiner Schulzeit monatelang um die in Auschwitz traumatisierte Großmutter Martha gekümmert: "Das ist in mir drin."

Als Kind fiel dem Enkel der Schriftzug "Z 5656" auf ihrem Arm auf, erinnert er sich. "Was hast du da für ein Tattoo?", fragte er. "Das haben mir die Nazis verpasst, das war meine Nummer, mein Stempel", antwortete sie. Doch als er nach ihren Erlebnissen fragte, wehrte sie ab: "Das willst du gar nicht wissen, was da passiert ist."

Seine Oma, seine ganze Familie habe immer versucht, die Kinder zu behüten, berichtet Bobby Guttenberger. Ihre größte Angst war, dass sich die Verfolgung der Minderheit wiederholen könnte. Viele Verwandte hätten heute noch Angst. "Es ist ja nicht lange her", sagt er, "sind ja nur 75 Jahre."
"Grauer Schleier über der Seele"
Der 31-Jährige arbeitet im Familienbetrieb - Containerdienst, Metall- und Antiquitätenhandel, Möbelrestauration - und spielt Gitarre in einer Band. Vater und Mutter sind gesundheitlich angeschlagen, er arbeitet viel. Trotzdem hat er sich frei genommen, um als Erster aus seiner Familie nach Birkenau zu reisen: "Ich habe das Gefühl gehabt, das muss jetzt einfach sein." Er will wissen und spüren, was geschehen ist.

Es ist "eine Reise in die Melancholie", das ahnt er schon auf dem Hinweg. In Auschwitz litten seine Großeltern und andere Familienangehörige unter der mörderischen Gewalt der deutschen Befehlshaber, die meisten starben. Der Besuch wird ihm einen "grauen Schleier über die Seele" legen.
Der Boden "mit Blut durchdrungen"
An diesem Morgen im Frühjahr 2018 ist Birkenau ganz still. 1943 prägten Schreie der Aufseher, Hundegebell, Schläge, Schüsse und Sterben die Tage im Lager, so berichteten Überlebende. Der Boden sei "mit Blut durchdrungen". Am Denkmal in Birkenau liest Reiseleiter Andreas Hoffmann-Richter aus den Erinnerungen von Hildegard Franz vor. Sie war eine der wenigen Überlebenden aus Ravensburg. Vor der NS-Verfolgung arbeitete sie bei der Stadt: "Wir Sinti haben alle gearbeitet."

Doch nationalsozialistische Rassenforscher um den Arzt Robert Ritter und die Krankenschwester Eva Justin reisten durch alle Lande, um "Zigeuner" und "Zigeunermischlinge" zu registrieren und zu vermessen: "die Augen, die Nase, alles". Sie erforschten Verwandtschaftsverhältnisse und werteten kirchliche Taufregister aus. Die pseudowissenschaftlichen "Rassengutachten" schufen die Grundlage für Ausgrenzung, Verfolgung und Ermordung.
"Das kann sich niemand vorstellen"
Wen die Rassenforscher als "minderwertig" einstuften, wurde nach dem "Auschwitz-Erlass" von "Reichsführer SS" Heinrich Himmler deportiert. 23.000 Angehörige der Minderheit aus elf Ländern wurden nach Birkenau verschleppt, jeder Zweite jünger als 16 Jahre, die wenigsten kamen zurück. Viele Babys, Alte und Kranke starben schon unterwegs in überfüllten Viehwaggons. Die Minderheit war nirgendwo sicher. In vielen europäischen Ländern gab es Massenerschießungen und Deportationen in "Vernichtungslager".

Die Familie von Martha Guttenberger wurde aus Mosbach, ihr späterer Mann Julius aus Ravensburg-Ummenwinkel deportiert. Hier hatte die Stadt Sinti-Familien in ein Baracken-Lager hinter Stacheldraht gesperrt und streng bewacht. Im März 1943 wurden Männer, Frauen und Kinder deportiert. Einige konnten bleiben, man hielt sie für "arisch". Doch sie sollten zwangssterilisiert werden, man wollte die Minderheit endgültig auslöschen.

In Auschwitz misshandelten SS-Leute die Häftlinge, die an schrecklichem Durst, Hunger und Krankheiten litten. Hildegard Franz verlor ihre kleinen Töchter: "Innerhalb von zehn Wochen starben unsere vier Kinder. Meine kleinen Mädchen waren drei und zwei Jahre alt, die Kleinste erst sieben Monate. Der kleine Junge von meiner Schwester war auch erst zwei Jahre alt. Das kann sich niemand vorstellen, wie die Menschen dort gestorben sind... Die Toten wurden zum Krematorium gebracht. Wir sahen das Feuer, das Tag und Nacht brannte; wir lebten mit dem Geruch."
Erinnerung an sterbende Kinder
Bei Verdacht auf ansteckende Krankheiten wurden Gruppen ankommender Sinti und Roma sofort ermordet. Meist aber kamen Angehörige der Minderheit familienweise ins sogenannte "Zigeunerlager". Sie mussten sich ausziehen, wurden desinfiziert, man tätowierte ihnen die Häftlingsnummer auf den Arm, bei Babys auf den Oberschenkel. Man machte sie zu Nummern mit einem "Z" für "Zigeuner", genau wie bei Großmutter Martha.

Gerade ihr Schweigen habe ihm ihren Schmerz vermittelt, sagt Bobby Guttenberger: "Die Jahre haben ihr alles genommen." Natürlich habe es auch schöne Familienzeiten gegeben. Seine Oma aber sei oft in sich gekehrt gewesen, grübelte oder weinte still. In Birkenau arbeitete sie im Kinderblock. In der Nähe war das Versuchslabor, wo SS-Arzt Josef Mengele Kinder qualvollen Experimenten unterzog und viele tötete. Die Erinnerung an weinende und sterbende Kinder verfolgte Martha Guttenberger bis zu ihrem Tod.
Nicht vergessen
Hildegard Franz ging es ähnlich: "Ein kleiner Junge, vielleicht sieben Jahre alt, ist draußen auf der Lagerstraße gelaufen, auf den hat ein SS-Mann einfach geschossen. Der kleine Junge hielt mit beiden Händen seinen Bauch zusammen und kam in den Block gelaufen, dort ist er tot zusammengebrochen." Am schlimmsten sei gewesen, dass die Erwachsenen den Kindern nicht helfen konnten: "Ich will nicht mehr daran denken, aber es geht nicht, niemals. Ich kann es nicht vergessen."

Vergessen dürfen wir auch heute nicht, sagen die Teilnehmer der Gedenkreise, sagt auch Bobby Guttenberger. Helfen könnten Jahrestage oder auch der Welt-Roma-Tag: "Wichtig ist einfach, dass das nie wieder passieren darf." Bei allem Schmerz findet er die Reise nach Auschwitz trotzdem "sehr gut".

Sein Grundschulfreund Muhsin Aksoyan, der ihn begleitet, sieht das ähnlich. Seine Eltern kamen aus der Türkei nach Deutschland. Die Behandlung des Holocaust in der Schule war ihm viel zu oberflächlich. Ins Gedenkbuch von Block 13 im Stammlager Auschwitz, wo die Verfolgung der Sinti und Roma dokumentiert ist, schreibt er: "Wer seine Vergangenheit nicht kennt, hat keine Zukunft."
Die Asche der Ermordeten
Auschwitz-Birkenau ist nicht nur Museum sondern auch Friedhof: für Juden, Polen, sowjetische Kriegsgefangene wie auch Sinti und Roma. Die Asche der Toten wurde in Flüsse geschüttet, im Straßenbau eingesetzt oder als Dünger. Sie wurde vergraben oder in Gruben geschüttet, die sich mit Wasser füllten. 1,1 Millionen Grabsteine bräuchte man für alle Ermordeten. An den Orten der Massengräber in Birkenau stehen je vier Steine, die an die Toten erinnern, auf Hebräisch, Englisch, Polnisch und Romanes.

"Wir sind über Berge von Leichen gelaufen", überlegt Bobby Guttenberger erschüttert, "ich kann es gar nicht in Worte fassen. Ich glaube, jede Träne erzählt mehr als ein Wort." Die gemeinsame Erfahrung von Schmerz und Trauer, sagt er im Rückblick, habe die Teilnehmer der Gedenkreise zusammengeschweißt: "Sinti oder Nicht-Sinti ... da zählt einfach nur der Mensch."

1,1 Millionen Tote. In Birkenau spüre man "die Anwesenheit der Abwesenheit", sagt der katholische Theologe Manfred Deselaers in einer Reflexionsrunde für die Stuttgarter Gruppe. Bobby Guttenberger kann das nachempfinden: "Obwohl dieser Ort so still war, hat man trotzdem diese Menge gespürt."
Das Ende des "Zigeunerlagers"
Im Mai 1944 brauchte man in Auschwitz-Birkenau Platz für Juden aus Ungarn. Die Befehlshaber wollten alle Insassen des "Zigeunerlagers" ermorden. Die Sinti und Roma wurden gewarnt. Mit Werkzeugen, Steinen und allem, was sie kriegen konnten, verschanzten sie sich in den Baracken, fest entschlossen, um ihr Leben zu kämpfen. Für diesen Tag zog sich die SS zurück.

In den nächsten Wochen konnten sich entlassene Wehrmachtsangehörige unter den Gefangenen wieder an die Front melden, dann kämen auch ihre Angehörigen in andere Lager. 2900 Häftlinge blieben übrig: Kinder und ihre Mütter, die sie nicht im Stich lassen wollten, Kranke und Alte. In der Nacht vom 2. auf den 3. August wurden sie in den Gaskammern ermordet. Jedes Jahr erinnern Sinti und Roma aus ganz Europa in Birkenau an diese Mordnacht.
Nach dem Krieg: Die Täter geben den Ton an
Die Großeltern Guttenberger gehörten zu denen, die aus Auschwitz in andere Lager verlegt wurden. Nach der Befreiung am Kriegsende ging die junge Martha, die Eltern und Geschwister verloren hatte, nach Ravensburg, wo sie Julius Guttenberger heiratete. Unterstützung oder gar Entschädigung für ihre Verfolgung erhielten die Überlebenden gar nicht oder erst sehr viel später. Der rassistische Völkermord an den Sinti und Roma wurde erst 1982 anerkannt.

Vorher mussten sich die traumatisierten Überlebenden von Behörden, Gutachtern und Richtern bis hinauf zum Bundesgerichtshof sagen lassen, sie seien nur wegen ihrer "kriminellen Veranlagung" verfolgt worden. Die Richter charakterisierten sie als "primitive Untermenschen".

Die Polizei arbeitete weiter mit "Zigeunerakten", die Täter gaben den Ton an. Überlebende berichteten: "Da saßen die gleichen Leute auf dem Amt, die uns damals ins KZ geschickt haben." Die "Rassenforscher" Ritter und Justin konnten unbehelligt bei der Stadt Frankfurt arbeiten.
"Er ist weiß, da bin ich glücklich"
Verfolgte wie die Guttenbergers mussten sich mühsam eine neue Existenz aufbauen. Die Sinti lebten wieder im Ummenwinkel, Bobby Guttenberger ist hier groß geworden. Reiseleiterin Doris Graenert erinnert sich an seine Großmutter. Sie lernte sie kennen, als sie vor mehr als 30 Jahren begann, sich für die Internationale Jugendbegegnungsstätte in Oswiecim/Auschwitz zu engagieren. Im Museumsarchiv suchte sie nach Namen von Überlebenden und nahm Kontakt zu ihr auf. Sie erzählt ihrem Enkel, wie sich seine Oma bei seiner Geburt freute: "Er ist weiß, da bin ich glücklich."

Vor 75 Jahren hätte Bobby Guttenberger zu den Verfolgten gehört. "Ich bin so froh, dass es Bobby gibt und er mit uns diesen Weg gegangen ist", sagt Hanna Stauß (20), die jüngste Teilnehmerin der Gedenkreise. Die vielen jungen Besucher aus aller Welt in Auschwitz machen ihr Mut.

Mut ist wichtig, denn wie die meisten Sinti und Roma kennt auch Bobby Guttenberger Beschimpfungen als "Zigeuner", Diskriminierungen bei Bewerbungen oder auf dem Wohnungsmarkt. Er spricht sehr sachlich und reflektiert darüber, verallgemeinert nie und hat viel Verständnis für diejenigen, die es nicht besser wissen. Warum aber Menschen Parteien mit völkischen Ideologien folgen, versteht er nicht: "Können die nicht weiterdenken, dass diese Zeit das Schlimmste ist, was je passieren konnte?"
Mahnung der Zeitzeugen
Doris Graenert hat viele Zeitzeugen kennengelernt. Henryk Mandelbaum musste als jüdischer Häftling Menschen in die Gaskammern bringen, nach ihrem qualvollen Ersticken die Toten bergen, Goldzähne herausbrechen, Leichen verbrennen. "Das Herz ist einem geplatzt", erinnerte er sich später.

Er gab Graenert einen Auftrag: "Du bist eine Zeitzeugin der Zeitzeugen. Es ist deine Aufgabe, die Zeitzeugenschaft weiterzugeben an Jugendliche und Erwachsene mit der Auflage, dass sie ihre Zeitzeugenschaft ebenso weitergeben. Dadurch wird unsere Erfahrung über Generationen weiterbestehen als Mahnung: 'Wehret den Anfängen'."

Lange verdrängt: Völkermord an Sinti und Roma

Ort des Gedenkens in Berlin

In der Nähe des Bundestags entstand 2012 im Berliner Tiergarten die Gedenkstätte für die in der Zeit des Nationalsozialismus ermordeten Sinti und Roma. Verbände rufen besonders am Welt-Roma-Tag zum Kampf gegen Antiziganismus auf. Diese Feindseligkeit der Mehrheitsgesellschaft erleben auch heute noch viele Mitglieder der Minderheit in Deutschland und Europa.

Autorin/Autor: Andrea Grunau

Ein Freund von Bobby Guttenberger aus Ravensburg hat ein Denkmal für die Gedenkstätte Buchenwald angefertigt: eine Edelstahlplatte, die Tag und Nacht, Sommer und Winter auf 37 Grad erwärmt wird. Das spreche für sich, sagt Bobby Guttenberger, "dass jeder Mensch die gleiche Temperatur hat, ob er schwarz, gelb, blau oder grün aussieht, ob er zu einer Minderheit gehört oder nicht - dass jeder Mensch gleich viel wert ist."

# data[].attributes.attachment_link.title
Sinti und Roma in Auschwitz: "Das willst du gar nicht wissen" | DW | 08.04.2018

# data[].attributes.attachment_link.description
Die Sonne leuchtet vom blauen Himmel. Doch der eisige Wind lässt frösteln, ebenso wie die Vorstellung davon, was hier geschehen ist. Wo einst zehntausende Menschen in Baracken eingepfercht waren, ragen Kamine und Mauerreste anklagend in den Himmel. Endlose Stacheldrahtzäune durchschneiden das weite Gelände. Dahinter Birkenwälder, die Auschwitz-Birkenau den Namen gaben.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ţiganii erau consideraţi duşmani ai celui de-al Treilea Reich, aşa că s-a purces rapid la eliminarea sistematică a acestora - întâi au fost condamnaţi la izolare, apoi ucişi. Aproximativ 23.000 de ţigani au fost ţinuţi prizonieri în Lagărul de Concentrare de la Auschwitz. Majoritatea au murit - fie de foame, fie din cauza bolilor sau a tratamentului brutal aplicat de gărzile naziste, iar alţii au fost victimele „soluţiei finale" din camerele de gazare.

Institutul pentru Studiul Igienei Rasiale a hotărât că trebuie instituite reguli stricte pentru a administra problema ţiganilor, consideraţi asociali, inferori şi alienaţi din punct de vedere rasial. Încă din primii ani de la venirea la putere a naziştilor, au fost impuse câteva restricţii legale faţă de comunitatea romă:înmatricularea obligatorie, obligaţia de a efectua teste rasiale şi apoi restricţii privind libertatea de mişcare. Într-o observaţie la Legile de la Nürnberg din septembrie 1935 se sublinia faptul că ţiganii erau alienaţi rasial la fel ca evreii, astfel că ei nu puteau beneficia de dreptul de cetăţenie în cadrul Reich-ului.

La scurt timp de la izbucnirea războiului, autorităţile naziste au decis să expulzeze întreaga comunitate romă din Germania. Treptat, au fost strămutaţi în Guvernământul General, adică în Polonia aflată sub ocupaţie, şi ţinuţi în ghetouri şi în lagăre destinate evreilor. De pildă, în noiembrie 1941, peste 5.000 de ţigani din Austria au fost mutaţi în ghetoul evreiesc din Łódź. În primele luni ale anului 1942, aceştia au fost deportaţi în lagărul de concentrare de la Kulmhof (Chełmno nad Nerem), unde au fost ucişi în camerele de gazare.
Ţiganii ajung la Auschwitz
Înainte de înfiinţarea aşa-numitelor Zigeunerfamilienlagerla Birkenau - tabere speciale pentru familiile de ţigani -, puţini membri ai acestei comunităţi au fost prizonieri la Auschwitz. La Auschwitz I erau înregistraţi cu numere din seria generală, începând cu litera „Z", de la Zigeuner, care era tatuat pe braţul stâng. Erau încadraţi de obicei ca prizonieri „asociali" ( Asozialer-Aso.), purtând un ecuson negru triunghiular, dar şi ca prizonieri politici ( Politischer - Pol.), cu ecuson roşu în formă de triunghi, şi ca răufăcători profesionişti ( Berufsverbrecher - B.V.), cu ecuson verde. După ce erau fotografiaţi, erau trimişi în diverse grupe de muncă.

Pe 16 decembrie 1942, Heinrich Himmler a ordonat deportarea tuturor ţiganilor rămaşi în Germania, Austria şi în Protectoratul Boemiei şi Moraviei. Pe 29 ianuarie 1943 au fost emise noi instrucţiuni:deportaţii trebuiau trimişi la Auschwitz. Aşa că în sectorul BIIe de la Auschwitz II-Birkenau a fost înfiinţată „tabăra pentru familii de ţigani".

Deportarea ţiganilor la Auschwitz a început, aşadar, în februarie 1943 şi a continuat până în iulie 1944. Cei arestaţi erau, în marea lor majoritate, din Germania, Austria, Boemia şi Moravia, Polonia şi, în număr mai mic, din Franţa, Olanda, Croaţia, Belgia, Uniunea Sovietică, Lituania şi Ungaria. Registrele lagărului arată că au exista câţiva prizonieri şi din Norvegia şi Spania.

La sosirea în lagăr, ţiganii nu erau selecţionaţi, familiile nu erau despărţite şi toţi membrii erau conduşi în aceleaşi barăci. Li se permitea să poarte în lagăr haine civile şi să îşi păstreze bunurile personale. După care primeau numărul şi erau trimişi la muncă.

Se estimează că aproximativ 23.000 de ţigani - bărbaţi, femei şi copii - au fost deportaţi la Auschwitz. Dintre aceştia, 21.000 erau înmatriculaţi (inclusiv copiii născuţi în lagăr).

Dar au existat şi cazuri în care nu au mai fost înregistraţi şi au fost trimişi direct în camerele de gazare. Aceasta a fost şi situaţia a 1.700 de ţigani polonezi din Białystok (vestul Poloniei), care au ajuns la Birkenau pe 23 martie 1943. De teamă să nu izbucnească o epidemie de tifos, întregul grup, în cadrul căruia fuseseră confirmate câteva cazuri de boală, a fost trimis imediat spre exterminare. Câteva săptămâni mai târziu, pe 12 mai 1943, un alt grup de ţigani din Białystok - 468 de bărbaţi şi 503 de femei - a ajuns în lagăr. Teama de epidemie nu dispăruse, aşa că autorităţile naziste au decis ca 1.000 din ţiganii care tocmai sosiseră, împreună cu un grup din Austria, să fie trimişi în camerele de gazare imediat.
Viaţa în Zigeunerlager
În lagărul pentru ţigani, ziua începea cu un apel nominal, în timpul căruia prizonierii erau număraţi. Chiar şi cei bolnavi sau bătrâni erau nevoiţi să stea afară din barăci pentru a se face prezenţa. Corpurile prizonierilor decedaţi peste noapte erau şi ele aduse în faţa barăcii. Funcţionarii prizonierilor raportau numărul deţinuţilor din baracă unui supervizor SS ( Blockführer), care, la rândul lui, transmitea informaţia unui plutonier de raport ( Rapportführer). După prezenţă, prizonierilor li se permitea să se întoarcă în barăci.

Juliusz Hodosi:

„În timpul unei interogări, ofiţerul Gestapo Schreiner efectiv a spus:"Vă vom nimici ca pe nişte şoareci." Soţia mea şi doi copii mici au rămas acasă. Nu ştiam dacă îi voi mai vedea vreodată. Dar când m-am alăturat transportului către Auschwitz, Gestapo-ul i-a adus şi pe soţia mea şi pe copii la gară. Am călătorit împreună spre lagărul de concentrare de la Birkenau. Călătoria a fost un mare chin. Chirciţi unul în altul, fără apă sau mâncare, în întuneric, aşteptam necunoscutul. Când uşa vagonului de transport marfă s-a deschis într-un final, gărzile SS ne-au întâmpinat cu lovituri. De asemenea, cu ei erau şi câini sângeroşi:ajunsesem. Din acel moment înainte, am încetat să mai fim oameni:am devenit numere. Toate bunurile personale ne-au fost luate. Tuturor, chiar şi femeilor şi copiilor, li s-a ras părul de pe cap. Toţi, inclusiv cele două fetiţe ale mele, aveau numere tatuate. Am fost plasaţi în barăcile pentru noii sosiţi. Am rămas acolo pentru aproximativ o săptămână, înainte de a ne pune într-o anumită echipă de lucru. Deja în cea de-a cincea zi am înţeles că existau lucruri mai rele decât raţiile alimentare de înfometare. 300 de ţigani din Burgenland (Austria) au fost selecţionaţi şi ucişi în camerele de gazare... Pentru toţi copiii, lagărul însemna moarte sigură. Fără mâncare nutritivă, nu exista lapte, nu exista nimic din ce avea nevoie un copil pentru o dezvoltare adecvată. În plus, exista o nelinişte emoţională. Nu te puteai simţi în siguranţă nici pentru un minut... Mi-am pierdut ambele fete. Pur şi simplu au murit de foame. Raţiile zilnice de mâncare erau după cum urmează:pentru cinci oameni exista numai o franzelă de pâine, fiecare prizonier primea o lingură de marmeladă, o jumătate de rutabaga, ocazional 50 de grame de cârnaţi şi 20 de grame de margarină. Uneori erau emise raţii speciale, dar din motive complet diferite. Mâncarea era înmânată în aşa fel încât, adesea, se iscau bătăi fatale. Foametea era teribilă. Şi în plus erau şi tifosul, malaria, scabia etc."- Memorial Book:The Gypsies at Auschwitz-Birkenau, vol. 2, 1993.

Sectorul BIIe a intrat în funcţiune de când era încă în construcţie, astfel că, la început, câţiva dintre bărbaţii deţinuţi au fost nevoiţi să termine de construit tabăra, iar alţii au fost obligaţi să se ocupe de curăţenia zonei. Totuşi, mai târziu, majoritatea nu au primit o misiune permanentă de muncă. Din această cauză, ţiganii primeau raţii de mâncare mai mici, care erau alcătuite din pâine - o franzelă la cinci prizonieri - un sfert de lingură de gem de rutabaga, 250 de mililitri de ceai şi 250 de mililitri de supă. În primele săptămâni în lagăr, prizonierii încă aveau câteva dintre propriile provizii de hrană, făcându-le viaţa mai uşoară, în circumstanţele date... Dar în timp, s-a instaurat foametea în lagăr într-un grad nemaiîntâlnit, ceea ce a dus la o rată mare a mortalităţii.

Mulţi dintre deţinuţii din sectorul BIIe aveau harul muzicii, înainte de război făcând parte din trupe cu care colindau ţările în concerte. Din moment ce autorităţile naziste le-au permis să păstreze instrumentele, uneori ţiganii se adunau în grupuri mici şi cântau în lagăr. Micile spectacole improvizate erau o formă de integrare a tuturor celor din lagărul special pentru ţigani şi o modalitate plăcută de a evada din realităţile crude ale lagărului de concentrare. Dar se pare că şi ofiţerii SS se bucurau de spectacolul deţinuţilor...
Epidemiile, un alt inamic din interior
Proasta alimentaţie şi aglomeraţia din barăci au dus la o deteriorare a igienei generale şi a condiţiilor sanitare. Astfel că epidemiile erau frecvente. În lagărul de la Birkenau exista un spital de sector, dar tabăra specială pentru familiile ţiganilor avea şi propriul spital - acesta era localizat în barăcile 22, 24, 26, 28, 30 şi 32. Interiorul spitalului nu era cu nimic diferit de celelalte barăci obişnuite: paturi cu trei etaje, cu saltele umplute cu paie, acoperite cu pături murdare, podea din argilă şi o sobă pe cărbuni pentru încălzire (deşi cărbunele era întotdeauna insuficient). Pacienţii, la intrarea în spital, erau nevoiţi să se debaraseze de hainele de zi cu zi, şi nu de fiecare dată primeau veşminte în schimb, uneori fiind nevoiţi să rămână dezbrăcaţi. Nu foloseau latrinele, ca restul deţinuţilor, ci aveau câteva găleţi în colţul camerei... Cele mai frecvente boli care afectau populaţia de romi erau tifosul, erizipelul, malaria, dizenteria, precum şi boli ale sistemului digestiv, urinar şi respirator.

O altă boală des întâlnită era scabia. Conform ordinelor doctorului Josef Mengele, erau aplicate metode radicale pentru combaterea acestei boli, printre care:scufundări succesive în soluţii de apă cu săpun, sulfat de sodiu şi acid clorhidric.

În vara lui 1943 o boală rară, cangrenoasă, a apărut în lagăr: noma faciei. Simptomele bolii erau dezintegrarea rapidă a ţesuturilor feţei, lăsând descoperiţi dinţii, gingiile şi osul maxilarului. Era cauzată de malnutriţie, lipsa vitaminelor şi oboseala generalizată. Cei mai afectaţi au fost copiii şi tinerii.
Tragedia copiilor ţigani
Lagărul pentru ţigani era special şi pentru faptul că găzduia foarte mulţi copii. Estimările arată că numărul lor era de circa 11.000, dintre care 378 fuseseră născuţi în lagăr. Toţi copiii care s-au născut în lagăr tot aici au şi murit, iar restul au fost ucişi în timpul lichidării lagărului. Alţii au murit din cauza bolilor, căci ei se îmbolnăveau cel mai des, iar medicamentele lipseau.
Else Baker: „Pe drum, părinţii mei adoptivi mi-au dat o mică valiză cu haine şi alte lucruri. Purtam cele mai bune haine. Trenul a pornit. Am călătorit multe ore şi eram foarte însetaţi. Uşa vagonului s-a deschis şi de cealaltă parte stătea un bărbat în uniformă, cu o căldare plină cu apă şi cu un polonic. Ni s-a permis să ne apropiem şi să bem apă cu polonicul. Acolo era şi un fel de toaletă, în apropierea uşii. Când un adult dorea să o folosească, persoana care îl acompania ţinea paravan cu o pătură de lână. A început să îmi fie foarte dor de părinţii adoptivi. Niciodată nu mai călătorisem fără ei. [...]Într-un final am ajuns la Auschwitz. Numele nu îmi spunea nimic. A trebuit să ne dezbrăcăm complet, iar hainele noastre au fost aruncate într-o grămadă mare. Atunci mi-am pierdut valiza. Apoi am fost despăducheaţi. Am mers pe o stradă, de fiecare parte [a străzii] erau barăci, şi am fost forţată să intru în una dintre ele. Nu îmi pot aminti numărul barăcii. [...] Am stat tot timpul în baraca aceea. Nu am fost dusă la muncă nicăieri. La urma urmelor, eram încă un copil. Abia mai târziu am înţeles pe deplin multele lucruri teribile pe care le-am trăit atunci. La vârsta de opt ani nu îmi puteam închipui ticăloşia şi mârşăvia. Erau atât de mulţi oameni foarte bolnavi şi extrem de slabi. Mulţi atânau morţi de gardul de sârmă ghimpată electrificată. Abia mai târziu, ca adult, am realizat complet că acesta era, într-adevăr, iadul pe pământ.
[...] De asemenea, am întipărită în memorie şi noaptea când cerul de deasupra crematoriului era roşiatic şi puteai auzi ţipetele multor oameni strigând:"Criminalilor! Criminalilor!". Toţi trebuia să rămânem în barăci, nimănui nu îi era permis să iasă în stradă. Nu am înţeles de ce. Dar când Wanda nu a mai fost cu mine, am întrebat pe cineva din apropiere. Mi s-a spus că ardeau oameni. Îmi amintesc cu exactitate ce am spus:"Dar nu poţi arde oameni. Arzi lemn sau cărbune, dar nu oameni. " Pentru mine asta era de neînţeles.", Else Baker, Nie zobaczylam w Auschwitz mojej matki...(Nu am văzut-o pe mama la Auschwitz...), 1999.

en.auschwitz.org

# data[].attributes.attachment_link.title
Holocaustul ţiganilor: nomazii Europei în faţa

# data[].attributes.attachment_link.description
Ţiganii erau consideraţi duşmani ai celui de-al Treilea Reich, aşa că s-a purces rapid la eliminarea sistematică a acestora - întâi au fost condamnaţi la izolare, apoi ucişi. Aproximativ 23.000 de ţigani au fost ţinuţi prizonieri în Lagărul de Concentrare de la Auschwitz.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
RFI România: Actualitate, informaţii, ştiri în direct

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Corespondentul RFI la Berlin, William Totok

În Germania nazistă şi în ţările ocupate sau aliate cu Hitler au fost ucişi 500.000 de romi. Potrivit "Raportului final" al comisiei internaţionale pentru studierea Holocaustului în România, regimul dictatorial fascist al lui Ion Antonescu este responsabil pentru moartea a 11.000 de romi deportaţi în lagărele din Transnistria.

La Berlin a fost inaugurat monumentul dedicat romilor şi populaţiei sinti din Europa, victime ale genocidului din perioada nazistă.

Cancelara Angela Merkel a subliniat într-o alocuţiune rostită cu acest prilej că genocidul a provocat „urme adînci şi răni şi mai adînci". Monumentul oglindeşte o „tristeţe imensă" şi aminteşte de soarta acestor oameni. Pornind de la articolul 1 din Constituţia germană, ea a pledat pentru respectarea cu stricteţe a demnităţii umane şi a amintit că minoritatea romilor mai este supusă şi astăzi unor măsuri de izolare şi discriminare. Din cauza aceasta, minoritatea este nevoită să lupte şi-n prezent pentru acordarea unor drepturi. Este o sarcină germană şi europeană, a mai spus Merkel, ca minoritatea să fie sprijinită în această luptă.

Preşedintele Consiliului Central al romilor şi al populaţiei sinti din Germania, Romani Rose, a avertizat faţă de apariţia unui nou rasism. Totodată, el a arătat că nu există nicio singură familie de romi care să nu fi avut de suferit în perioada nazistă. Această traumă şi-a pus amprenta pe identitatea acestei minorităţi.

Soni Weisz, un supravieţuitor sinti din Olanda al Holocaustului, şi-a exprimat regretul că mulţi dintre supravieţuitori n-au mai putut asista astăzi la inaugurarea monumentului:

"Monumentul acesta constituie un fel de reparaţie pentru cei puţini care azi mai pot asista, dar şi pentru familiile lor. Monumentul este o recunoaşterea perceptibilă a durerilor de nedescris prin care a trecut poporul nostru."

La ceremonia inaugurării monumentului au participat şi preşedintele Germaniei, Joachim Gauck, numeroşi politicieni, peste 100 de supravieţuitori ai Holocaustului cît şi artistul israelian, Dani Karavan, care a realizat memorialul din Berlin, situat în imediata apropiere a Reichstag-ului (în care se află parlamentul federal).

Monumentul realizat de Dani Karavan este un bazin rotund umplut cu apă sub care se află o suprafaţă neagră de granit. În mijloc este amplasată o mică piatră care zilnic se scufundă în apă, ridicîndu-se apoi din nou din valuri purtînd deasupra o floare. Din difuzoare amplasate în apropiere se aude în permanenţă un sunet de vioară, un fragment dintr-o piesă muzicală a unui sinti. Pe marginea bazinului sunt gravate cîteva versuri din poezia "Auschwitz" scrisă de muzicianul rom, Santino Spinelli.

Într-un interviu difuzat de " Deutschlandradio Kultur " artistul israelian a explicat semnificaţia amplasării unei flori în mijlocul monumentului, clarificînd că:

„În mijloc nu se află un trandafir, este o floare, o floare de cîmp. Floarea de cîmp are pentru mine semnificaţia unui soi de monument funerar pentru toţi cei ucişi; pentru cei omorîţi, pentru cei care nu au pe mormîntul lor o piatră funerară [...]. Asta e semnificaţia florilor. Floarea este inima acestui monument."

Propunerea ridicării unui monument pentru romii prigoniţi a fost lansată în 1992 de către Consiliul Central al romilor şi populaţiei sinti din Germania. Guvernul federal a susţinut ideea şi în următorii ani s-a tot discutat cum să arate monumentul, cine să-l realizeze şi ce fel de text explicativ să fie gravat pe el.

Au existat numeroase controverse legate de denumirea populaţiei. Iniţial s-a propus folosirea termenului de "ţigani", ceea ce nu a fost acceptat cu argumentul că acest cuvînt, folosit şi de către nazişti, are o conotaţie profund negativă.

În cele din urmă s-a decis ca pe nişte panouri transparente să fie inscripţionate cronologia şi date legate de genocidul programat şi aplicat de către nazişti şi aliaţii lor. Inclusiv în România, unde în perioada dictaturii fasciste a lui Ion Antonescu - precum se menţionează şi-n Raportul final al Comisiei internaţionale pentru studierea Holocaustului în România - au fost deportaţi 30.000 de romi în lagărele din Transnistria. Dintre aceştia peste 11.000 nu au supravieţuit genocidului. În Europa numărul romilor ucişi se ridică la 500.000.

În paralel cu discuţiile legate de monumentul pentru romi s-au desfăşurat după 1990 nenumărate dezbateri privind ridicarea, la Berlin, a unui monument pentru evreii europeni deveniţi victime ale Holocaustului. Acest monument, realizat de artistul american Peter Eisenman, a fost inaugurat în 2005 şi se află de asemenea în apropierea Reichstag-ului. Tot acolo se află un al treilea monument ridicat în amintirea homosexualilor, o altă categorie de persoane prigonite şi deportate în lagărele de concentrare.

# data[].attributes.attachment_link.description
Corespondentul RFI la Berlin, William Totok În Germania nazistă şi în ţările ocupate sau aliate cu Hitler au fost ucişi 500.000 de romi. Potrivit "Raportului final" al comisiei internaţionale pentru studierea Holocaustului în România, regimul dictatorial fascist al lui Ion Antonescu este responsabil pentru moartea a 11.000 de romi deportaţi în lagărele din Transnistria.

# data[].attributes.attachment_link.title
Prigoana din Basarabia - documentar despre holocaustul romilor

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Descriere

Despre munca forţată a evreilor şi romilor (țiganilor) români deportaţi în Transnistria în anii 1941-1944 s-a scris puţin. În literatura ştiinţifică despre evreii deportaţi în Transnistria există referiri sumare la muncile făcute de aceştia[1], după cum există şi trei studii despre utilizarea la muncă a romilor deportaţi în acest teritoriu[2]. Un studiu se ocupă de muncile făcute de deportaţii evrei şi romi pentru armata germană din Transnistria[3]. Studierea muncii forţate în Transnistria este abia la început. Situaţia este oarecum ciudată, în condiţiile în care o parte deloc neglijabilă a documentelor referiritoare la deportaţi create de administraţia română de ocupaţie din Transnistria priveşte tocmai folosirea acestora la munci, iar în lucrările cu caracter memorialistic scrise de foştii deportaţi evrei se vorbeşte, în mod firesc, şi de muncile făcute de ei în locurile de deportare[4]. Cartea Neagră publicată de Matatias Carp în anii imediat postbelici, care se ocupă de suferinţele evreilor din România în perioada 1940-1944, nu omite să vorbească despre munca forţată din Transnistria[5].
Cercetarea cu privire la Transnistria s-a concentrat de la început pe chestiuni legate de cronologia deportărilor, cifre şi statistici, situaţia îngrozitoare a deportaţilor în locurile de deportare, crimele în masă comise în acest teritoriu cărora le-au căzut victimă evreii deportaţi din România şi evreii localnici. Mai recent s-a adăugat subiectul deportării romilor, cu accente asemănătoare, pe cronologie şi numărul deportaţilor şi al victimelor. Acestea sunt, desigur, chestiunile cele mai importante şi lămurirea lor condiţionează progresul cercetării fenomenului istoric al deportărilor în Transnistria. Dezvoltarea cercetărilor cu privire la Holocaustul din România s-a făcut în condiţiile unei rezistenţe mari din partea mediilor istoriografice, dar şi a unei părţi a publicului românesc, ceea ce a făcut necesar ca cercetarea să insiste asupra celor mai puternice argumente în favoarea caracterizării politicii faţă de evrei în România anilor 1940-1944 drept Holocaust. Credem că odată cu publicarea Raportului final al Comisiei Internaţionale pentru Studierea Holocaustului din România (în 2004)[6] s-a încheiat această etapă din istoriografia Holocaustului din România şi s-a trecut la o abordare mai complexă sub aspect tematic şi metodologic, în acord cu situaţia actuală a studiilor despre Holocaust pe plan mondial. Un indiciu al maturizării cercetării cu privire la Holocaustul din România este deschiderea spre teme noi, cum este şi munca forţată în timpul regimului Antonescu. Munca forţată a devenit în ultimele decenii o direcţie de cercetare bine precizată în istoriografia internaţională, cu o producţie ştiinţifică importantă[7]. Se apreciază că în anii celui de-al doilea război mondial aproximativ 20 de milioane de oameni au făcut muncă forţată în Germania nazistă şi în teritoriile anexate sau ocupate de aceasta, precum şi în ţările aliate şi satelite. Munca forţată în Germania, ca şi în alte ţări, inclusiv în România, are legătură directă cu problema Holocaustului. Capitolul muncii forţate în Transnistria urmează să fie scris de acum înainte.
[1]În lucrarea sa (în două versiuni, cu unele diferenţe) despre deportarea evreilor în Transnistria, Jean Ancel se ocupă doar în câteva locuri de muncile făcute de deportaţi: Jean Ancel, Transnistria, vol. I-III, Bucureşti: Atlas, 1998, passim; idem, Transnistria, 1941-1942. The Romanian Mass Murder Campaigns, vol. 1-3, [Jerusalem]: The Goldstein-Goren Diaspora Research Center, Tel Aviv University, 2003, vol. 1, passim. În unele studii consacrate ghetourilor şi lagărelor de evrei din Transnistria există desigur referiri la utilizarea evreilor la munci: Dalia Ofer, „Life in the Ghettos of Transnistria", în Yad Vashem Studies, XXV, 1996, p. 229-274; Dennis Deletant, „Ghetto Experience in Golta, Transnistria, 1942-1944", în Holocaust and Genocide Studies, Vol. 18, Number 1 (Spring 2004), p. 1-25; Vadim Altskan, „On the Other Side of the Dniester: Dr. Adolph Herschmann and the Zhmerinka Ghetto, 1941-1944", in Holocaust and Genocide Studies, Vol. 26, Number 1 (Spring 2012), p. 2-28.
[2]Viorel Achim, „Decizia deportării țiganilor şi proiectul utilizării lor la munci în Transnistria", în Vasile Ciobanu, Sorin Radu (ed.), Partide politice şi minorităţi naţionale din România în secolul XX, vol. 5, Sibiu: Techno Media, 2010, p. 256-263; idem, „Un aspect nestudiat al deportărilor în Transnistria: utilizarea la muncă a țiganilor deportaţi", în Cătălin Turliuc, Dumitru Ivănescu (ed.), Confluenţe identitare şi realităţi demografice la est de Carpaţi în secolele XIX-XX, Iaşi: Junimea, 2010, p. 401-426; idem, „The Forced Labour of the Gypsies in Transnistria: the Regulation of December 1942 and the Reality on the Ground", în Historical Yearbook, XII, 2015 (sub tipar).
[3]Idem, „Die Zwangsarbeit der deportierten Juden und Roma für die Wehrmacht in Transnistrien", în Dieter Pohl, Tanja Sebta (ed.), Zwangsarbeit in Hitlers Europa. Besatzung, Arbeit, Folgen, Berlin: Metropol, 2013, p. 271-292.
[4]În lucrările cu caracter memorialistic scrise de evreii foşti deportaţi în Transnistria se vorbeşte uneori despre munca forţată; de exemplu, Meir Teich, „The Jewish Self-Administration in Ghetto Shargorod (Transnistria)", în Yad Vashem Studies, II, 1958, p. 219-254; Sonia Palty, Evrei, treceţi Nistrul, Cluj-Napoca: Dacia, 2006 (prima ediţie: 1980). Vezi şi lucrarea din nota 40. Se înţelege că şi în interviurile luate supravieţuitorilor evrei se vorbeşte de muncile făcute în Transnistria. În ce-i priveşte pe romii deportaţi, supravieţuitorii vorbesc în interviuri lor despre muncile făcute de ei la Bug; de exemplu, în Radu Ioanid, Michelle Kelso, Luminiţa Mihai Cioabă (ed.), Tragedia romilor deportaţi în Transnistria. 1942-1945. Mărturii şi documente, Iaşi: Polirom, 2009, passim.
[5]Cartea Neagră,III, p. 276, 281, 294, 297, 360, 362-364, 380-382 ş.a.
[6]Comisia Internaţională pentru Studierea Holocaustului în România, Raport final, editori Tuvia Friling, Radu Ioanid şi Mihail E. Ionescu, Iaşi: Polirom, 2005 (în continuare: Raport final).
[7]Începând cu monografia publicată de Herbert Ulrich, în 1986, devenită carte de referinţă în domeniu (Geschichte der Ausländerbeschäftigung in Deutschland 1880 bis 1980. Saisonarbeiter, Zwangsarbeiter, Gastarbeiter, Flüchtlinge, Berlin, Bonn: Dietz, 1986; ediţia nouă: Geschichte der Ausländerpolitik in Deutschland. Saisonarbeiter, Zwangsarbeiter, Gastarbeiter, München: Beck, 2001), şi până azi s-au publicat sute de lucrări despre munca forţată în Germania nazistă; între cele mai importante: Mark Spoerer, Zwangsarbeit unter dem Hakenkreuz. Ausländische Zivilarbeiter, Kriegsgefangene und Häftlinge im Deutschen Reich und im besetzten Europa 1939-1945, Stuttgart, München: Deutsche Verlags-Anstalt, 2001; Florian Freund, Bertrand Perz, Mark Spoerer, Zwangsarbeiter und Zwangsarbeiterinnen auf dem Gebiet der Republik Österreich 1939-1945, Wien, München: Oldenbourg, 2004; Florian Freund, Zwangsarbeit in Österreich, Wien: Österreichischer Fonds für Versöhnung, Frieden und Zusammenarbeit, 2005; Alexander von Plato, Almut Leh, Christoph Thonfeld (Hg.), Hitlers Sklaven: lebensgeschichtliche Analyse zur Zwangsarbeit im internationalen Vergleich, unter Mitarbeit von Elena Danchenko, Joachim Riegel und Henriette Schlesinger, Übersetzungen aus dem Englischen von Astrid Becker, Wien, Köln, Weimar: Böhlau, 2008.

Viorel Achim

# data[].attributes.attachment_link.title
Munca forţată în Transnistria. „Organizarea muncii" evreilor şi romilor. Decembrie 1942 - martie 1944. - Editura Cetatea de Scaun

# data[].attributes.attachment_link.description
Despre munca forţată a evreilor şi romilor (țiganilor) români deportaţi în Transnistria în anii 1941-1944 s-a scris puţin. În literatura ştiinţifică despre evreii deportaţi în Transnistria există referiri sumare la muncile făcute de aceştia[1], după cum există şi trei studii despre utilizarea la muncă a romilor deportaţi în acest teritoriu[2].

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Deportarea romilor în Transnistria

În anul 1942, Guvernul Antonescu a decis deportarea a aproximativ 25.000 de romi în Transnistria. Mulţi dintre ei au murit acolo în perioada 1942-1944.

Anterior deportării, acelaşi mareşal Ion Antonescu a ordonat efectuarea unui recensământ în rândul romilor, efectuat de Jandarmerie şi Poliţie în întreaga ţară, la 25 mai 1942 după ce, iniţial, operaţiunea fusese planificată pentru 31 mai.

Recensământul a urmărit stabilirea persoanelor care intrau în categoria romilor "problemă". Au fost înregistraţi, împreună cu familiile lor: romii nomazi şi, dintre romii stabili (sedentari), aceia care suferiseră condamnări, recidiviştii şi cei fără mijloace de existenţă sau fără ocupaţie precisă din care să poată trăi.

Au fost trecute pe liste, în total, 40.909 persoane: 9.471 de romi nomazi şi 31.438 de romi stabili. Conform ordinului Ministerului Afacerilor Interne din 17 mai 1942, romii specificaţi în liste nu mai puteau să se deplaseze în afara judeţului în care au fost recenzaţi şi urmau să fie ţinuţi în strictă evidenţă de organele de ordine.

Listele cu romii din cele două categorii, întocmite pe comune, oraşe şi judeţe, au fost înaintate Inspectoratului General al Jandarmeriei.

Deportările s-au făcut din rândurile cetăţenilor înregistraţi la acest recensământ. Cu puţine excepţii, cei circa 25.000 de romi din România "evacuaţi" în Transnistria figuraseră iniţial pe listele întocmite de Jandarmerie şi Poliţie la sfârşitul lunii mai.

Din acea perioadă, la Arhivele Vrancea au fost găsite câteva adrese ale Prefecturii Putna şi ale Biroului de Poliţie Judiciară Focşani în care se precizau că anumiţi indivizi din oraş precum Anton Usturoiu şi alţii au fost trecuţi pe tabelul ţiganilor în vederea evacuării în Transnistria.

Un alt ţigan, Coman Marin, invalid de război, dar şi alţii printre care Ion Dumitru, Petrea Marin, Discu Ionescu, se plângeau în 1942 că vor fi trimişi spre Bug sau alte localităţi şi cereau să fie lăsaţi pe loc întrucât sunt proprietari de case şi au familii în Focşani.

La fel şi Vasile Lăutaru, din str. Mălureni care, deşi era proprietar al unei case şi al unei căruţe cu cai, era socotit periculos ordinii publice şi ţigan fiind întruneşte condiţiile Ordinului nr. 33911 din 17 mai 1942 al Ministerului Afacerilor Interne.

Ţiganii periculoşi, primii evacuaţi

"Potrivit ordinilor primite ulterior de la Direcţiunea Generală a Poliţiei cât şi Inspectoratul Regional de Poliţie Galaţi a fost trecut în tabelul pentru evacuare, operaţiune care urma a se efectua în ziua de 11 septembrie. Alt ţigan, Pantelimon Gheorghe, un infractor de drept comun, era socotit şi acesta periculos ordinii publice şi urma a fi evacuat pe 11 septembrie 1942. S-a transmis chiar o telegramă pe 20 septembrie 1942 în care s-a solicitat Prefecturii Putna să înainteze către Ministerul Afacerilor Interne, de urgenţă, numărul ţiganilor din oraşe şi judeţ", potrivit istoricului Florin Dîrdală, de la Arhivele Naţionale-Filiala Vrancea.

Tot din documentele Arhivelor Naţionale-Vrancea rezultă că a existat şi un caz, cel puţin curios, când un anume Ţurcan Vasile, ţigan şi acesta, a cerut Prefecturii Putna ca "în cel mai scurt timp, împreună cu familia să fie trimis în Transnistria unde, din informaţii sigure, ştia că va fi împroprietărit cu un lot de pământ pe care să-l lucreze pentru a-şi câştiga existenţa lui şi a întregii sale familii".

Din cei deportaţi în 1942, mai mult de jumătate erau copii, ceea ce poate da speranţe unui eventual demers în depistarea acelor supravieţuitori care acum sunt, cu siguranţă, bătrâni, bolnavi , săraci şi nu dispun de nici un fel de pensie.

De menţionat că în urmă cu mai bine de zece ani, sute de romi s-au înghesuit la Oficiul Poştal din Focşani, pentru a depune scrisori recomandate către o fundaţie elveţiană prin intermediul căreia au cerut despăgubiri statului german, în baza unei legi votate de Parlamentul German, pentru despăgubirea victimelor Holocaustului.

Romii au susţinut atunci că şi eu au fost victimele Holocaustului şi au fost deportaţi la Bug, în Transnistria. Ei au povestit atunci că nemţii le-au furat aurul şi căruţele, i-au pus să muncească în condiţii inumane şi că, din acest motiv, mulţi dintre ei au murit la Bug.

"În 1942, Antonescu ne-a trimis la Bug şi nemţii, când l-au găsit pe tata în căruţă, l-au împuşcat şi i-au luat 18 kilograme de aur. Munceau la pădure şi când cădea un copac peste un ţigan acolo îl lăsa", povestea una din solicitante,

"Am avut căruţă, catâri, salbe de aur, tot ne-au luat nemţii. Şi îşi băteau joc de noi, că eram şi eu tânără şi frumoasă. L-au împuşcat pe tata şi două surori. Eram aşa săraci că mâncăm carne crudă de la vacile moarte pe câmp şi beam apă din urmele lăsate de copitele cailor", a completat o altă femeie povestirile despre deportare.

Şi Parlamentul Român a adoptat o lege privind acordarea de drepturi persoanelor persecutate din motive politice. Conform Legii 189/2000, privind acordarea unor drepturi persoanelor persecutate de către regimurile instaurate în România, cu începere de la 6 septembrie 1940 până la 6 martie 1945, din motive etnice , aceştia pot beneficia de următoarele : indemnizaţie lunară de 215 lei, asistenţă medicală şi medicamente în mod gratuit şi prioritar , transport urban gratuit, 6 călătorii dus- întors pe calea ferată ori mijloace auto , acordarea unui loc de veci şi alte facilităţi de care face pomenire legea respectivă.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mărturii despre deportarea ţiganilor în Transnistria. Ce a făcut o familie de romi când a auzit că va fi împroprietărită cu pământ la Bug

# data[].attributes.attachment_link.description
În anul 1942, Guvernul Antonescu a decis deportarea a aproximativ 25.000 de romi în Transnistria. Mulţi dintre ei au murit acolo în perioada 1942-1944. Anterior deportării, acelaşi mareşal Ion Antonescu a ordonat efectuarea unui recensământ în rândul romilor, efectuat de Jandarmerie şi Poliţie în întreaga ţară, la 25 mai 1942 după ce, iniţial, operaţiunea fusese planificată pentru 31 mai.

# data[].attributes.attachment_link.title
O scurta istorie a tiganilor (TOTUL DESPRE TOT)

# data[].attributes.attachment_link.title
Deportarea romilor în Transnistria - Wikipedia

# data[].attributes.attachment_link.description
În 1942 Ion Antonescu a ordonat deportarea în Transnistria a 24.617 de cetățeni români de etnie romă, dintre care numai jumătate au supraviețuit și au reușit să se reîntoarcă în România. Circa 11.000 au murit de frig, inaniție și epidemii apărute în urma condițiilor inumane la care au fost supuși.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Centrul National de Cultura a Romilor -Romano Kher